Těžká volba

Karel Václav Kupka

Text © 2016 Karel Václav Kupka

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2016

1. vydání © Lukáš Vik, 2016

ISBN ePub formátu: ISBN 978-80-7536-071-7

ISBN mobi formátu: ISBN 978-80-7536-072-4

ISBN PDF formátu: ISBN 978-80-7536-073-1

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Těžká volba

Let z Prahy do Johannesburgu s mezipřistáním v Curychu měl trvat 14 hodin. Přes Saharu přelétali v noci, takže z letadla viděli jen tmu a sem tam pár světýlek, které připomínaly světlušky. Nad ránem spatřili východ slunce a pod nimi se objevovala nádherná scenérie barev podle typu krajiny, nad kterou zrovna přelétali. Letadlo lehce dosedlo po více než čtrnáctihodinovém letu na Johannesburské letiště.Odbavení proběhlo celkem hladce. V letištní hale stálo několik skupinek osob tmavé pleti, které držely v rukou cedulky se jmény nebo názvy firem. Jarda se Zitou se rozhlíželi po hale, až uviděli elegantní dlouhonohou mulatku s cedulkou Mr. Koubek. Zamířili k ní a v tom si Jarda uvědomil, že jeho angličtina je na úrovni třetí lekce pro začátečníky, takže popostrčil před sebe Zitu, která z angličtiny maturovala, ať mluví ona. Než stačila říct zdvořilé „haudujúdů“, tak ji krásná mulatka předběhla a celkem obstojnou češtinou jí řekla „Doprý den. Se mnou mušete hovořit česka. Jastudofala u fas na Karlofa universita.“ „To se mi ulevilo,“ ozvalo se za Zitinými zády. Jarda natáhl ruku a představil sebe a Zitu. Krásná mulatka jej obdařila zářivým úsměvem, který odhalil perfektně bílý chrup. Jarda se začepýřil jako mladý kohout a příliš okatě hltal očima exteriér, který se jmenoval Amba. Hned mu v hlavě její jméno zaznělo jako Mamba, což je krásný černý a prudce jedovatý had. Zita si všimla jeho lačného pohledu a hned zasáhla. Obrátila se na Jardu a co nejlíbeznějším hlasem mu řekla. „Neměl by ses podívat po zavazadlech, drahý?“ Zvuk Zitina hlasu jej vytrhl z letargie a okamžitě zareagoval. „Samozřejmě miláčku, už letím!“ a svižným krokem se odebral k pásu, na kterém se začaly objevovat zavazadla z letu č. 128. „Zafazadla vám odvést zřízenec k vozu“ozvalo se z perfektně nalíčených ústAmby. „Děkuji, ale manžel to zvládne. Máme jenom dva kufry a ty nejsou tak těžké, aby je neunesl“ odpověděla odměřeně. „To paní u nás nejde. Sřízenec by byl uražen. On čekat, aby fám udělal služba a fy mu za to dát bakšiš, jinak by neužifil svoje rodina.“Mezi tím už dva zřízenci stáli za Jardovými zády a začali se dohadovat, kdo vezme oba kufry. Nakonec to vyřešil Jarda, když každému dal jeden kufr a pětidolarovou bankovku. Oba zřízenci na něj hleděli, jako na spasitele a dlouho po odnesení k autu se ukláněli za odjíždějícím taxíkem.

Po necelé hodině jízdy, taxík zastavil před hotelem, který se pyšnil pěti hvězdičkami na průčelí. Jejich apartmán se nacházel v nejvyšším patře hotelu s překrásným výhledem na celé město a okolí. Ještě než vyjeli výtahem z recepční haly do apartmánu, seznámila je krásná průvodkyně s programem jejich čtrnáctidenního pobytu v Jihoafrické republice. Po seznámení s hotelem a hotelovými službami je na druhý den čekala prohlídka města, která byla naplánována na dva dny. Potom by měla následovat návštěva Pretorie a oblast diamantových dolů u Kimberly. Nejvíce se ale těšili na návštěvu města Lusaka v Zambii, kde na řece Zambezi jsou úchvatné Viktoriiny vodopády a kde by měli v pravé africké přírodě strávit čtyři dny, v nefalšovaných domorodých chýších, které ovšem byly vybaveny evropským standardem. Zbytek dovolené by měli potom strávit na pobřeží Atlantiku poblíž Kapského Města. Po těchto informacích se s nimi jejich krásná Ambra rozloučila a připomněla, že prohlídková limuzína bude před hotelem v 9 hod ráno. Ještě obdařila Jardu zářivým úsměvem a gazelím krokem odcházela k východu.

„Nezapomeň zavřít pusu, ať ti tam něco nevletí“ zašeptala zezadu Jardovi do ucha Zita, když hleděl za odcházející Ambou. Rychle se otočil na Zitu a ruměnec v jeho tváři prozradil, že se trefila do černého. „Co šílíš, jenom jsem se díval na ten stánek se suvenýry a pohledy!“ začal rychle blekotat. Zita se na něj dlouze podívala, mlčky jej vzala za ruku a řekla. „Tak se tam pojďme podívat, jestli tam náhodou není ještě něco zajímavějšího!“ Přecházeli halu ke stánku a Jarda uvažoval, jak to vlastně Zita s tím „zajímavějším“ myslela. Zároveň pevný stisk její ruky jej ubezpečil, že jej určitě miluje a s nikým se o něj nehodlá dělit. U stánku byla spousta upomínkových předmětů, cetek, pohlednic a zbytečných krámů. V tom k nim přiskočil černý prodavač a spustil na ně lámanou angličtinou neuvěřitelnou palbu slov, kterou doprovázel výraznou mimikou a rozhazováním rukama. Jarda se obrátil zděšeně na Zitu, protože mu nerozuměl ani slovo. Zita přebrala iniciativu v obchodování a snažila se obletujícího prodavače zastavit a vysvětlit mu spisovnou angličtinou, že by si koupila nějaké pohledy. Prodavač zastavil vodopád svých slov a naopak on se začal tvářit, jako by nerozuměl ani slovo. Nakonec když pochopil, co Zita po něm chce, začal opět s neuvěřitelnou rychlostí nabízet své zboží a s gestikulací ukazoval směrem k vystaveným fotografiím. Zita jej ale rychle zarazila, ukázala na dvě pohlednice Johannesburgu a prsty naznačila, kolik bude platit. Prodavač na prstech ukázal dva dolary a čekal, jak Zita bude reagovat. Tu však předběhl Jarda, vytáhl pětidolarovku a vrazil ji prodavači do rukou se slovy „Oulrajt“ – to je dobrý! Prodavač na něj chvilku civěl, jakoby spadl z višně, okamžitě se začal uklánět a začal je doprovázet přes poloprázdnou recepční halu, jako by jim rozrážel cestu k výtahům. Ještě když nastoupili do výtahu, tak se před prosklenou kabinou výtahu ukláněl až k zemi. „Vidělas? To byl teda trotl!“ pronesl Jarda ve výtahu. „Ten by za usmolených pět dolarů snad i panáčkoval.“ Zita se na něj podívala a po chvilce řekla. „Teď jsi viděl, že cena peněz je u každého jiná. On totiž na rozdíl od jiných, na těch usmolených pět dolarů, musí pracovat celý den, aby možná uživil rodinu!“ „Koho jsi myslela těmi jinými?“ zeptal se, jako by mimochodem. Zita se na něj dlouze zadívala, výtah se zastavil a otevřely se dveře. „To máš fuk“odpověděla, vzala jej za ruku a zamířila ke dveřímjejich apartmánu.

Jakmile vstoupili dovnitř, první co je oba ohromilo, byl neskutečný luxus, s jakým byl celý apartmán zařízen. Nejvíce byl Jarda unesen vodní postelí s vyhříváním a několika relaxačními programy. Zitě zase učarovala koupelna s malým podlahovým bazénem s vířivkou. Obě místnosti apartmánu byly zařízeny drahým, ale vkusným nábytkem, který ladil s obložením stěn a vysokými, zřejmě perskými koberci. V roku obývací místnosti byl dobře zásobený minibar, který měl za úkol personál hotelu denně doplňovat. Celá jedna strana apartmánu byla jedno veliké okno, ze kterého byl výhled na celou jižní stranu Johannesburgu. Posuvnými dveřmi se bylo možno dostat na prostornou terasu, která byla vybavena proutěným nábytkem s lehátky ke slunění. Celou terasu bylo možno zastřešit výsuvnou markýzou na dálkové ovládání. Veškerá elektronika, kterou byl apartmán přímo prošpikován, pocházela od firmy Sony a zajišťovala zvuk i obraz ve špičkové kvalitě včetně telefonního spojení s celým světem. „Co tomu říkáš zlato?“ obrátil se Jarda na Zitu, když prošmejdili celý apartmán. „Teda, řeknu ti, Jardo, že něco podobného jsem viděla jenom ve filmu, ale nikdy jsem nemyslela, že se mi poštěstí, v něčem podobném bydlet!“ „To víš, to je celý můj fotřík. Nic dobrého mu není dost dobré, on uznává pouze to nejlepší. A zejména když se jedná o tebe, tak je úplně vedle.“ „Co tím myslíš?“vyhrklapopuzeně a na tváři ji vyskočil ruměnec. „Vůbec nic,“ řekl klidně Jarda. „Já totiž svého otce znám déle a bezpečně na něm poznám, jak na něj ženské působí. Upozorňuji, že pouze pěkné ženské. Proto, když jsem tě tehdy našim představoval, tak fotřík z tebe málem omdlel, takže z toho jsem usoudil, že jsem si vybral víc než dobře,“ a mlsným pohledem přejel Zitinu postavu. „Budiž,“ řekla Zita a přešla k oknu, aby Jarda nepostřehl, že ji tyto komplimenty dělají moc dobře. „Ale jak tvůj otec věděl, o tomhle luxusním bydlení a že se mi to bude tak moc líbit?“ nahlas zauvažovala. „To ti můžu říct úplně přesně,“ odpověděl Jarda. „Byl jsem zrovna u toho, když telefonoval s nějakýmpodržtaškou z naší ambasádya přesně jej zaúkoloval, jak a co má zařídit.“ „Proč říkáš hned „podržtaška“, vždyť to mohl být nějaký vysoce postavený diplomat!“ohradila se Zita proti Jardovu výroku. „Řekl jsem to proto,“ vysvětloval klidně Jarda, „Že tatík s ním mluvil tak, jako by jej zaměstnával on a ne ministerstvo zahraničí. Zvykni si už miláčku počítat s tím, že tvůj tchán má mimořádné konexe, které jej v současné době stavějí do pozice jednoho z nejvlivnějších osob v tomto státě. To, že nakonec odmítl svou kandidaturu na poslanecké křeslo, byl jen taktický tah, který mu umožňuje prakticky do politiky zasahovat a stát jako šedá eminence v ústraní. Má to totiž velkou výhodu. Nebýt novinářům a bulváru tak na očích, jak jsou ti troubové, co sedí v parlamentu a bojí se zakašlat, aby o nich bulvár nenapsal, že mají tuberu.“ „Teď to asi chápu“zamyšleně, jako by pro sebe, utrousila Zita, aniž by se přestala dívat z okna. Vtom ucítila na svých ramenou Jardovy ruce a pomalu se začala otáčet, až spočívala v jeho objetí. Vášnivě se začali líbat a nakonec skončili na vodní posteli v milostné extázi.

Ráno přesně v 9:00 zastavila před hotelem bílá limuzína, ze které vystoupila čokoládová kráska Amba v zářivě bílých minišatech, které krásně obepínaly její dokonalou postavu. Na nohou měla bílé lodičky s vysokým podpatkem, který ještě prodlužoval její krásné dlouhé nohy. Když vstoupila do hotelové haly, tak už viděla od výtahu přicházet Zitu s Jardou. Zita, jakmile viděla Ambu, tak ještě stačila Jardovi pošeptat do ucha. „Nezapomeň zavřít pusu!“ Jardovo malé cuknutí v ruce ji ubezpečilo, že se trefila do černého. „Doprýden,“pozdravila oba a obdařila je, zejména Jardu, zářivým úsměvem. „Je fšechno f porřadku?“zeptala se jich, když se pozdravili. „Jistě,“ odpověděl rychle Jarda a mírně se při tom začervenal. Amba se podívala na něj a potom na Zitu a z jejich tváří vyčetla, že to bylo více než v pořádku. „Takše můžeme jet,“řekla lehce a otočila se ke vchodu. Kráčela před ním svým gazelím krokem a Jarda se nemohl překonat, aby se kradmo nepodíval na její krásně vymodelovaný zadeček s nekonečně dlouhýma, štíhlýma nohama. Pohodlně se usadili do limuzíny tak, že Zita s Jardou seděli ve směru jízdy a Amba se posadila naproti, aby jim mohla ukazovat krásy města. Zita jenom měla strach, aby si Jarda stačil všechno prohlédnout, protože jeho pohled často spočíval na cudně pokrčených nohách jejich průvodkyně. Zita jen sem a tam takticky vytrhla Jardu z krásného pohledu na nohy a ukazovala nadšeně na různé zajímavosti, kolem kterých projížděli. V duchu ale proklínala toho kreténa z ambasády, který vybral tuto průvodkyni, zřejmě za účelem vyzkoušet Jardovu mužskou odolnost a Zitinu ženskou bojovnost, ihned na začátku jejich krátkého manželství. Jarda si všechno natáčel na videokameru, takže večer, když si promítali natočený materiál, Zita naoko klidně pronesla. „Moc pěkně jsi to natočil zlato!“pochválila jej a zezadu pohladila po vlasech. „Zajímavé jenom je, že ta naše průvodkyně se ti vždycky připletla do záběru a mi tam vyčuhuje jenom ruka nebo noha.“ Jarda se zprudka na Zitu otočil a pomalu nevěřícně pronesl. „Ty žárlíš, zlato,“ a pohledem sledoval její měnící se barvu ve tváři. „Prosím tě, já?“ přezíravě zareagovala a opět se otočila k oknu, aby Jarda nepoznal, že má pravdu. Moc se nedělej, odpověděl se smíchem. „Vidím to na tobě, jak bys nejraději viděla Ambu v kontejneru na odpadky!“ Mohu tě miláčku ujistit, že jedině ty jsi pro mě jediná na světě, a to že jsem se na Ambu díval, tak to bylo jenom okem znalce uměleckého díla. Přece bys nežárlila na Monu Lisu, kdybych stál před jejím obrazem u vytržení?“ vysvětlil Jarda svůj zájem. „Na Monu Lisu bych skutečně nežárlila,“ odpověděla klidně. „Ta totiž nemá tak krátké sukně a dlouhé nohy!“ usmála se a dala Jardovi pusu na čelo. „Jo, a co se toho videa týče, tak to natáčím pro tvého tchána a určitě rád se podívá i tvůj tatík, protože si myslím, že taky není svatý!“ „Tak to jsi mě uklidnil Jaroušku,“napodobila Jardovu matku Irenu. Okamžitě vyskočil z křesla, uchopil Zitu kolem pasu a směroval ji k vodní posteli. „Nespěchej zlato, tak jednoduché to mít nebudeš. Napřed si dáme bazén s bublinkami a totéž si prosím do sklenice k bazénu.“ Vymanila se z jeho objetí a odcházela směrem ke koupelně a přitom svůdně kroutila zadečkem. Jarda jenom tiše zavyl jako šakal a už vytahoval z chladničky francouzské šampaňské a dózičku s čerstvými jahodami. Se dvěma sklenicemi nedočkavě spěchal do koupelny a před sebou strkal pojízdný servírovací stolek. Je pravdou, že sklenka šampaňského v pravou dobu na pravém místě, dokáže divy. Stejně se nestačili divit i Jarda se Zitou, když po několikanásobných milostných hrách usnuli příjemně znaveni na vodní posteli.

Druhý den měl stejný scénář jako první s tím rozdílem, že se s nimi po příjezdu do hotelu rozloučila jejich krásná průvodkyně Amba a sdělila jim, že do Pretorie a Lusaky je bude doprovázet zkušený znalec tohoto kouzelného koutu naší planety. Ráno si je měl i se zavazadly z hotelu vyzvednout jistý Clark, který je zaveze na letiště v Johannesburgu, kde na ně čeká dvoumotorová Cesna. Vše probíhalo přesně podle plánu, takže už před 10 hod. zastavili na kraji letištní plochy, kde stálo připravené jejich letadlo. Kromě pilota byly v letadle ještě tři sedadla pro pasažéry a v zadní části prostor pro zavazadla. Pan Clark pomohl pilotovi s ukládáním zavazadel do letadla a byl takovým spojovacím článkem mezi ním a Zitou s Jardou. Pilot totiž neuměl ani slovo česky a anglicky jen za účelem domluvy v leteckém provozu. Za to pan Clark uměl perfektně česky a pracoval jako průvodce na naší ambasádě v Johannesburgu. Původem byl Američan po otci a Čech po matce, takže od malička byl vychováván dvojjazyčně, což nyní bohatě využíval v poskytování průvodcovských služeb pro české kapitalisty. Jakmile nastoupili do letadla, měla Zita takový divný pocit stísněnosti v prostoru, který skutečně nebyl větší než kabina osobního auta. Sedačky byly velice pohodlné a okénka po stranách zaručovaly perfektní výhled na krajinu. Když dostali pokyn z věže ke startu, tak Zita se křečovitě chytila Jardovy ruky a snažila se nepodlehnout vzrůstajícímu tlaku do sedadla spojeného se strmým stoupáním na požadovanou letovou hladinu. Jakmile se letadlo srovnalo a pilot ubral na otáčkách motorů, odvážila se Zita pustit Jardovy ruky a podívat se z okénka. Pod ní se odehrávala nádherná scenérie barev, ve které se daly rozlišit jednotlivé domy, zvířata i lidé pracující na poli. Po necelé hodině letu přistáli v Pretorii na malém letišti. Tam už je čekal terénní vůz Nissan Patrol, kterým se budou pohybovat po okolí a navštíví také diamantový důl s přilehlou brusírnou vzácných kamenů. Na to se nejvíce těšila Zita, neboť součástí brusírny je i prodejní galerie šperků. Jarda zas měl za úkol od svého otce, koupit Zitě prsten s diamantem, jako budoucí dárek k narození potomka. K tomuto účelu mu dal k dispozici zlatou platební kartu s denním limitem výběru po celém světě do částky 100 000 USD. Takové platební karty jsou výhodné hlavně pro hráče v kasinech, zejména v Monte Carlu a Las Vegas. U Jardy nic takového nehrozilo, ale v nákupu šperku mu otec dal volnou ruku a se slovy „Na Zitušce šetřit nesmíš“ tím naznačil, jakou náklonnost chová ke své snaše. Po rychlé prohlídce města a lehkém obědě v místním hotelu, ve kterém budou nocovat, se vydali na cestu k diamantovým dolům. Cesta se točila malebnou krajinou a asi po půl hodině jízdy začala prudce stoupat do nedalekých skalních masívů. Teprve teď Zita s Jardou pochopili, výhody terénního auta před klasickou limuzínou. Po další půlhodině jízdy kamenitou cestou přijeli na rozsáhlou planinu, na které byly vidět těžní stroje, drtiče, dopravní pásy a spousta dalších zařízení, které mělo jediný účel. Vyrvat zemi to, co po miliony let vzniklo při sopečných erupcích – surové diamanty.

Celá těžební činnost byla pod stálým dohledem ozbrojených dozorců a neuvěřitelným množstvím bezpečnostních kamer, které byly i na toaletách. Člověk, který nás po celou dobu provázel, se stále omlouval, že tyto nadstandardní bezpečnostní opatření jsou nutné, neboť nalezené diamanty jsou tak maličké, že je možné je uschovat téměř kdekoliv. Také nás stále ujišťoval, že všichni pracovníci nejsou vězni, ale svobodní civilní zaměstnanci. Jarda se naklonil k Zitě a pošeptal ji do ucha. „Toto by měli vidět naši vězni v kriminálech, za jakých podmínek ve světě makají svobodní občané.“ Zita jen přikývla, že souhlasí a táhla Jardu za ruku ke vchodu do brusírny diamantů a prodejní galerie. Na práci brusičů se mohli dívat jen přes neprůstřelné bezpečnostní sklo pod dohledem všudypřítomných hlídačů a kamer.Po prohlídce brusírny diamantů se dostali přes několikanásobné bezpečnostní dveře do rozlehlé místnosti, připomínající malý sál, kde pod bedlivými oky bezpečnostních kamer a ozbrojené ochranky, byly vystaveny vzorky šperků, které byly určeny k prodeji. Vybavení sálu připomínalo luxusní apartmá se spoustou křesel, pohovek a polštářků, které byly určeny k odpočinku, rozjímání nebo modlitbám zákazníků. V jednom rohu sálu byl malý bar, ve kterém bylo nepřeberné množství nápojů všech druhů, které byly zdarma podávány koupěchtivým návštěvníkům. Také v návštěvní knize umístěné na malém stolečku u východu byla napsána spousta jmen hlav států, králů, politiků a umělců, kteří za stejný šperk u renomovaných klenotníků zaplatili téměř dvojnásobnou cenu, než byla zde u výrobce. Zita sepohybovala mezi vitrínami jako v Jiříkově vidění. Tolik zlata a diamantů neviděla ani ve filmu. Jarda měl za úkol koupit Zitě dárek, aby o něm nevěděla a sám ji vybídl, aby si na památku vybrala nějaký náramek na ruku. Podle něho vybere náušnice, coby tchánův dárek, a sám chce pro Zitu koupit prsten tak, aby všechny tři šperky tvořily soupravu. Byl to sice úkol těžký, ale v tomto nepřeberném množství šperků určitě splnitelný. Zita si nakonec vybrala úzký zlatý kroužek posázený drobnými kameny, který svým vzorem připomínal hadí kůži. Dlouho nad ním váhala, neboť cena náramku končila třemi nulami v amerických dolarech. Nesměle se obrátila na Jardu, který hned vycítil, že to je to pravé ořechové a gestem ruky naznačil prodavači, že náramek kupuje. Zita neváhala a skočila Jardovi kolem krku a vlepila mu pusu. „Prosím tě, co tě to napadlo?“ vyhrkl zkoprnělý Jarda, když zaregistroval udivené pohledy členů ochranky a samotného prodavače. „Já jen, že jsi mi udělal velkou radost,“ omlouvala se Zita za tento projev náklonnosti, na kterou nikdo z přítomných nebyl zvyklý, neboť nákup šperků byl na tomto místě spíše obchodní transakcí, u které jsou emoce spíše potlačovány, aby prodavač i kupující nabyli dojmu oboustranného dobrého obchodu.

Jarda ještě poslal Zitu podívat se na druhý konec sálu, aby něco malého vybrala pro svou matku a tchýni. Sám rychle naznačil prodavači, že bude ještě v nákupu pokračovat. Vzal si na pomoc pana Clarka, který perfektní angličtinou obeznámil prodavače s Jardovým přáním. Za okamžik byla na stole nádherná sada, kterou tvořil náramek, co si Zita již vybrala, prsten a náušnice. Jardovi se až zatajil dech, jak uviděl šperky na černém sametu dárkové kazety. Okamžitě kývl, aniž by se zeptal na cenu. Při placení otcovou zlatou kartou zjistil, že cena celé sady byla skutečně víc než výhodná, protože zaplatil necelých dvacet tisíc dolarů. Zita mezi tím vybírala mezi přívěsky s měsíčními kameny a za nic na světě si nemohla vzpomenout, v jakém znamení je její tchýně narozena. Čekala, až k ní Jarda přijde a pomůže ji s výběrem. „Tak co, už něco máš?“ zeptal se, když ji uviděl bezradně stát nad vitrínou s kameny. „Řekni mi, v jakém znamení je tvoje mamka, mě to úplně vypadlo z hlavy?“ „Já bych typoval na krávu, ale takové znamení není, tak to bude býk“pronesl na oko vážně. „Ty si děláš ze všeho srandu!“ nahněvaně zareagovala Zita. „Jakou srandu?“ se smíchem odpověděl Jarda. „Dyť ti říkám – býk!“ Zita koupila dva přívěsky s měsíčními kameny, ve kterých byl zasazen malý diamant a Jarda vytáhl opět otcovu zlatou kartu a poodešel k pokladně, kde zaplatil zlomek ceny, kterou dal za šperky pro Zitu.

Pan Clark k nim přišel a oznámil jim, že jestli už si všechno prohlédli a mají nakoupeno, tak by se mohli přesunout do blízké restaurace na pozdní oběd. Vtom si Zita uvědomila, že už má pořádný hlad, tak neváhala a chytila Jardu za ruku a zavelela. „Jdeme!“ Restaurace byla luxusně zařízená v orientálním stylu, aby převážná většina návštěv z arabských zemí měla pocit domácího prostředí. Zita s Jardou a panem Clarkem se usadili k malému stolku u okna s výhledem na heliport, na kterém stálo několik helikoptér. Zita se zamyslela a obrátila se na pana Clarka. „Teď konečně vím, jak se tady ti bohatí lidé dostávají, protože tu jízdu autem by určitě nevydýchali.“Clark se tomu srdečně zasmál, protože se vzpomněl na zpáteční cestu, která byla z hlediska pohodlí cestujících daleko horší než cesta nahoru. „Víte, paní Zito, něco vám poradím,“ obrátil se Clark na Zitu. „Raději to s tím jídlem nepřehánějte, protože ta cesta dolů je trošku horší, než ta cesta sem.“ „Jak to?“zeptala se udiveně. „No víte,“ pomalu uvažoval nad odpovědí. „Dolů se jede jinudy, protože obě cesty jsou pouze jednosměrné, kvůli míjení a celkové bezpečnosti.“ Zita se ustrašeně obrátila na Jardu a zpět na pana Clarka, od kterého čekala bližší vysvětlení. Ten si toho všiml a hned zareagoval. „Nelekejte se, není to nic hrozného. Zatím to každý přežil, i když jenom jednou. Podruhé tady radši přiletí helikoptérou. Víte, ti co stavěli tu cestu, si dali záležet na té, co vede nahoru. S tou cestou dolů se už moc nepárali, asi aby ušetřili na pivo“snažil se rozptýlit Zitiny obavy. „Asi mi nic jiného nezbývá, než vám uvěřit,“ s povzdechem v hlase přijala Clarkovo vysvětlení.

Jakmile dojedli, tak pan Clark nepatrným pohybem ruky přivolal číšníka, který přinesl účet. Úkosem se podíval na částku a bez mrknutí oka jej podepsal a vrátil číšníkovi. Jarda se Zitou se na sebe podívali a současně se obrátili na pana Clarka pro vysvětlení. „Asi se divíte?“ pochopil jejich udivené pohledy. „Zde totiž platí pravidlo, že každý, kdo nakoupí šperky za více než 5000 USD má jídlo a pití gratis, takže kdybyste tady utratili třeba 100000 USD, tak byste mohli pozvat na oběd dalších 18 domorodců“s úsměvem odpověděl pan Clark udivené dvojici. „Tak to by se mělo zavést i u nás“rázně pronesl Jarda a všichni se tomu nápadu zasmáli. První se zvedl pan Clark a naznačil Zitě s Jardou, že ještě můžou posedět, než najde řidiče Nissanu, který celou dobu trávil v přilehlé herně s automaty. „Za chvilku pro vás přijdu a potom hned vyjedeme,“ pověděl Clark a odešel.

Terénní Nissan sjížděl po hrbolaté silnici plné ostrých protisměrných zatáček, ze kterých bylo krásně vidět do hlubokých strží pod nimi, na jejichž dně byly vidět vraky aut, které prudký sjezd zřejmě nezvládly. Zita se křečovitě držela bezpečnostního pásu a s hrůzou v očích sledovala silnici před nimi. V každé zatáčce oči zavírala, aby neviděla tu bezednou prázdnotu, která byla pod nimi. Řidič Nissanu bravurně zvládal nástrahy silnice a snažil se ohleduplně vyhýbat těm největším výmolům. Po půl hodině jízdy hrůzy se silnice pomalu začínala mírněji svažovat a také začalo ubývat výmolů, až zmizely úplně a na jejich místě se objevil asfalt. Konečně si Zita vydechla, když ucítila rovnou silnici pod koly vozu. Teď jsem slyšel tu velkou ránu, jak Vám spadl kámen ze srdce, paní Zito,“ pronesl klidně pan Clark a nabídl Zitě žvýkací bonbón. Za malou chvíli vjeli do města a křivolakými uličkami dojeli před hotel, ve kterém byli ubytováni. „Teď si udělejte pohodlí, osprchujte se, a zhruba kolem šesté hodiny se sejdeme dole v restauraci na večeři a já vám povím, co vás čeká zítra,“ rozloučil se s nimi před hotelem.

Zita s Jardou si vyzvedli klíč od pokoje na recepci a zamířili k výtahům. „Já ti povím, Jardo, že jsem utahaná jako kotě. Těším se, až se osprchuju a natáhnu na postel“se zavřenýma očima opřená o stěnu výtahové kabiny se Jardovi svěřovala se svými pocity. „Já se taky těším, až budeš osprchována a nahá ležet na té posteli,“ zašeptal jí do ucha. Ta se na něj prudce otočila a s úžasem v očích řekla erotickým hlasem. „To snad miláčku nemyslíš vážně?“ přitiskla se k němu celým svým tělem a dlouze jej políbila na rty. V tu chvíli Jarda nebyl přesvědčen, jestli bude schopen tak dlouho na ten okamžik čekat. Milovali se vášnivě a prudce hned za dveřmi pokoje. Potom se osprchovali a kouzlo milování si vychutnávali na široké posteli celou další hodinu. Prvně se ze sladké letargie vzpamatovala Zita a tichým hlasem zašeptala Jardovi do ucha. „Nevíš, miláčku, kolik je asi hodin?“ Jarda sebou trhnul a začal hledat vedle postele svoje hodinky. „Páni, představ si, že už bude za deset minut šest a pan Clark nás dole bude čekat v restauraci,“ konstatoval klidně, aniž by vyvinul nějakou činnost, která by naznačovala vstávání. Zita se k němu přitulila a zašeptala. „Nezdá se mi, že bys byl nadšením bez sebe,“ a jazykem, jako by mimochodem, zavadila o jeho boltec ucha. Jarda to nevydržel a bleskově se převalil na Zitu, aby se opět vášnivě pomilovali. Byla to taková rychlovka, že v 6 hodin už stáli oblečení před dveřmi výtahu, aby nenechali svého průvodce v restauraci čekat.

Pan Clark seděl u stolku pro tři a upíjel ze sklenice pivo, které mělo barvu čerstvě nadojeného mléka. „Čekáte už dlouho, pane Clark?“ozvala se Zita za jeho zády. „Ani ne,“ obrátil se na oba a napil se piva. „Zatím jsem prohlédl jídelníček a ochutnávám jejich znamenité pivo, které u vás máte také. Tuším, že se jmenuje Velvet nebo tak nějak.“ „To máte pravdu,“ ozval se Jarda. „Jestli to má také takovou chuť jako Velvet, tak si ho dám taky“a kývnutím ruky přivolal číšníka. Zita si poručila dvojku bílého jihoafrického vína a minerálku. K jídlu si objednali smažené kuřecí maso se sýrovou omáčkou a restovanou zeleninou. Jako moučník si Zita vybrala zmrzlinový pohár s ovocem a šlehačkou politý hořkou čokoládou posypanou strouhanými pistáciovými oříšky. Jarda s panem Clarkem si místo moučníku dali whisky s ledem a ještě jedno znamenité pivo. Pan Clark si zapálil tenký kubánský doutník a vytáhl poznámkový blok, ve kterém začal listovat. „Chtěl bych vás informovat o dalším programu vaší dovolené“obrátil se na oba, když našel příslušnou stránku v diáři. „Ráno v osm bude tady v restauraci snídaně a po ní kolem deváté hodiny odjedeme na letiště, ze kterého poletíme nad řekou Zambezi v Zambii, Viktoriinými vodopády a přistaneme na letišti v Lusace, které je hlavním městem státu Zambie. Tam nás bude čekat terénní automobil, kterým se přesuneme do místa našeho pobytu v divočině.“ Zita se při slově „divočina“ zavrtěla na židli a plaše se podívala na Jardu. Panu Clarkovi tento detail neušel a ihned uvedl věci na pravou míru. „Vůbec se nemusíte obávat, paní Zito, ta divočina je jenom zlomek toho, co tady bylo, když tady pobýval váš rodák, cestovatel Emil Holub. Poznáte sama, že za skutečnou divočinou bychom museli cestovat poněkud dále do nitra Afriky například do Konga a tamních pralesů. Oblast kolem řeky Zambezi a Viktoriiných vodopádů je hojně navštěvována turisty z celého světa, takže určitě tam nebudete sami“ubezpečil Zitu, kterou jeho slova uklidnily tak,že se zájmem čekala, co jim ještě pan Clark sdělí ohledně jejich pobytu v pralese. „Cesta z letiště,“ pokračoval dále,„Bude trvat asi dvě hodiny po trošku lepší cestě, než po té, co jsme jeli včera. Do campu poblíž řeky Zambezi je to ještě další hodinka cesty pralesem po silnici, která v období dešťů bývá někdy i pro tyto terénní auta nesjízdná. Teď nám toto nebezpečí nehrozí, takže zhruba za dvě a půl hodiny po přistání v Lusace, okusíte komfort života v divočině. Na druhý den je pro vaši skupinu turistů připraven výlet k Viktoriiným vodopádům. Upozorňuju pouze, že cesta bude po prosekaných chodníčcích v pralese, kde už žádný automobil neprojede. Jediným dopravním prostředkem budou vaše nohy a v krajním případě je možno využít několik oslíků, kteří budou doprovázet a nést nezbytnou vodu a potraviny. Chci jenom podotknout, že jízda na tomto zvířeti je krajně nepohodlná, takže bych doporučoval pevné a pohodlné boty“ukončil svou řeč a stále se díval na Zitu, jako by tyto informace byly určeny výhradně ji. Ta ihned pochopila a ujala se iniciativy. „Víte, pane Clark, já jsem celkem dobře trénovaná, protože jsme často s našima jezdili do hor a s Jardou jsme už taky něco prošli. Takže si myslím, že bychom ten pochod k vodopádům měli absolvovat bez větších problémů.“ „Já vám věřím, paní Zito, že vaše tělesná kondice je výborná, ale jenom chci upozornit na velkou vlhkost v pralese, která způsobuje únavu při delším pochodu. Je to jako byste se procházela oblečená ve skleníku. Ještě jsem chtěl upozornit na bodavý hmyz, zejména komáry, kteří bývají někdy velmi nepříjemní. Proto doporučuji nastříkat se repelentem na nekryté části těla.“ „A co šelmy?“ vyhrkla Zita na pana Clarka. „Těch se nemusíte bát, protože některé si už zvykly na provoz turistů a ty druhé ze strachu před nimi odešly jinam. Samozřejmě nás ale budou doprovázet ozbrojení průvodci z řad místních domorodců, kteří mají problematiku života v pralese dokonale zmapovanou,“uklidnil Zitu. „Hlavně vám chci připomenout, abyste si ještě prošli seznam věcí potřebných k životu v pralese a hlavně nic z nich nezapomněli. Ráno budeme vyjíždět stejně jako dnes. Jestli ke mně víc nemáte, tak já bych šel zařídit ještě několik maličkostí na cestu.“ Zita s Jardou zavrtěli hlavami a rozloučili se s ním.

„Tak, co na to říkáš?“ začal Jarda jako první. „No, mám takové mravenčení po těle, jako by už po mně lezli termiti. On to sice všechno krásně pověděl, ale stále mám takový divný pocit, jako by to celé nějak zlehčoval, aby nás uklidnil,“ odpověděla Zita. „To si myslíš, že by se do té divočiny někdo hrnul, když by každému vykládal, jak ho sežere lev nebo pohryže nějaká jiná havěť? Myslím si, že i přes Clarkovo suverénní vystupování je ve všech směrech profesionál a nemůže si dovolit, aby klienti cestovky, která jej platí, byli nějakým způsobem ohroženi. Jsou to přece jeho prachy!“ uklidňoval Zitu. V posteli na milování neměla vůbec náladu, protože si stále představovala, jak za každým stromem bude vykukovat něco chlupatého, a ve větvích se budou houpat opičáci, které ona bude provokovat svou zářivou blonďatou hřívou. S těmito představami usnula Jardovi na rameni, ale spánek měla neklidný a pořád sebou šila, jako by už zápasila se všemi těmi zvířaty. Ráno se probudila brzy, celá zpocená a unavená tak, jako by svoje noční sny prožila doopravdy. Jarda ještě spal, tak potichu vstala a odešla do koupelny pod sprchu, která jako by jí dodávala životní energii, kterou ztratila v průběhu noci. Když asi po půl hodině vyšla z koupelny, tak zjistila, že Jarda ještě spí. Potichu po špičkách šla k němu, když najednou Jarda vyskočil, zakřičel jako lev a strhnul Zitu na postel. Ta se leknutím ani nestačila bránit, když jí bleskovým způsobem rozepnul podprsenku a sundal kalhotky. Schválně zvolil dlouhou předehru, kterou Zita tak milovala a celý milostný akt ukončili vzájemné extázi, která připomínala výbuch sopky. Při letmém pohledu na hodinky Jarda zjistil, že do snídaně schází asi 20 minut, takže byl nejvyšší čas se obléknout a naskládat věci do tašek, které si už večer zkontrolovali a připravili.

Jakmile vešli do restaurace, tak při letmém zhlédnutí několika hostů zjistili, že pan Clark ještě nedorazil. Mezi tím už přiběhl číšník a lámanou angličtinou omlouval pan Clarka za zdržení. Ukázal na prostřený stůl a podal nám každému jídelní lístek, abychom si vybrali. Zita po té bouřlivé noci neměla valnou chuť na jídlo, takže si objednala kávu, džus a malé sladké trojhránky plněné ovocem a posypané cukrem. Za to Jarda měl hlad jako vlk a na začátek si poručil hemenex z pěti vajíček a bílou sladkou kávu. Na závěr si vybral dvě palačinky se zavařeninou a kopcem šlehačky polité čokoládou s drcenými ořechy. Zita jenom kroutila hlavou, kam to všechno dá a při tom se potutelně usmívala. Jarda to zaregistroval, přestal jíst a obrátil se na Zitu. „Dělám něco špatně?“udiveně se zeptal. „Ale ne, jenom papej, když ti tak chutná,ale musím tě upozornit, že v letadle není žádný záchod!“ Jarda se zamyslel, zakroutil hlavou a pustil se do jídla. „Vezmu si plínku!“dodal s plnou pusou a pokračoval v bužírování. Zita se tomu hlasitě zasmála, až několik hostů otočilo hlavy jejich směrem. Vtom uviděli ve dveřích pana Clarka, jak jim mává na pozdrav. „Omlouvám se, že jsem se zdržel, ale volali mi z letiště, že ten trouba pilot se večer opil jako zvíře a ještě teď nemůže stát na nohách.“ Zita se zděšeně podívala na Jardu, protože celou noc prožila v problémech a najednou je tu problém reálný – ožralý pilot. Pan Clark při pohledu na ni ihned uvedl vše na pravou míru. „Nebojte se, paní Zito,“ chlácholivě k ní promluvil. „Náhradní pilot je připraven, jenom jsem musel pro něj zajet, protože mu vypovědělo auto. Nyní už je všechno v naprostém pořádku, a jestli jste už dosnídali, tak bychom mohli vyjet,“podíval se na hodinky a řekl. „Za čtvrt hodiny dole u vchodu, stihnete to?“podíval se na oba a čekal odpověď. „Jasně, my jsme už sbaleni,“ odpověděl Jarda s plnými ústy. „OK,“ obrátil se na podpatku a odcházel ven.

Cesta na letiště trvala o něco déle, než když přijeli poprvé, ale za to vedla krásnou úrodnou krajinou, která by klidně mohla dávat úrodu třikrát do roka. Zatím bylo vidět jen několik malých políček, které ještě působily zanedbaným dojmem. Zita se obrátila na pana Clarka. „Řekněte mi, proč tak krásná a úrodná půda leží ladem. Vždyť kdyby se na ní pěstovala zelenina, tak by nebylo možné, aby tady v Africe byl hlad?“Clark se pousmál a odpověděl. „Víte, paní Zito, kdybyste tu žila a poznala mentalitu místních obyvatel, tak byste pochopila, že zde se žije přítomností a na to, co bude zítra, nikdo nemyslí.“ Zita jenom zavrtěla hlavou a nechápavě uvažovala nad Clarkovými slovy.V dálce už byla vidět řídící věž letiště v Pretorii, kde na nástupní ploše stála malá dvoumotorová Cesna pro čtyři cestující včetně pilota, který obíhal letadlo ze všech stran a působil dojmem, že je vidí poprvé. Pan Clark nám pomohl se zavazadly do letadla a představil nám černého pilota, který pořád něco potichu mumlal svým domorodým jazykem. Zita rýpla loktem do Jardy a pošeptala mu do ucha. „Mně se zdá, že se ten pilot modlí!“ Jarda se jen křečovitě pousmál a hned se obrátil na panaClarka. „Je všechno v pořádku?“ zeptal se, jako by mimochodem. „Jestli se pozastavujete nad ním,“ a ukázal hlavou směrem k mumlajícímu pilotovi. „Tak toto je u domorodého obyvatelstva tohoto kraje normální. Každý má svůj rituál, který používá před něčím výjimečným nebo zvláštním,“ hledal správné slovo. „A není to náhodou před něčím nebezpečným?“vložila se do diskuse Zita. „To, samozřejmě také, ale oni to dělají i před plánovaným nákupem v obchodě, aby se jim povedl dobrý obchod,“ dodal Clark. „Nemějte strach, Nero je dobrý pilot, jen si důkladně prohlíží letadlo a při tom se asi modlí. Znám jej už léta a vždycky byl spolehlivý a perfektní, takže jakékoliv obavy z této strany jsou zbytečné,“ ujistil oba pan Clark.

Motory naskočily a malé letadlo začalo pojíždět po rozjezdové dráze. Za několik okamžiků se odpoutali od země a vydali se na zhruba tříhodinový let přes Zimbabwe do Zambie, kde přistanou na letišti v Lusace. Let byl klidný, počasí nádherné a pod nimi se otevíral nádherný pohled na africkou krajinu. Když přelétali asi ve výšce 1000 m nad územím Zimbabwe, viděli malá stáda majestátných žiraf, které okusovaly listí nízkého porostu. Také nemalá stáda zeber a antilop bylo už v dálce vidět jen jako oblak prachu, který vířily svými kopýtky. U jedné malé říčky se v bahně válela rodinka nosorožců, která se snažila osvěžit v té trošce vody, která říčkou protékala. Všude bylo vidět spousty rozmanitých ptáků, kteří se lišili svou velikostí a barvou. Zita tu celou scenérii hltala očima a jen nadšeně vykřikovala. „Tam se podívej a tam taky!“přitahovala Jardu ke svému okénku, aby se s ním podělila o nezapomenutelné zážitky z letu. Jarda to všechno filmoval ze svého okénka na videokameru, aby později z natočeného materiálu z celé dovolené udělal celovečerní film.V dálce pod nimi byla vidět krásná modrá klikatá stuha, což bylo neklamným znamením, že budou opouštět Zimbabwe a ocitnou se nad územím Zambie, neboť nádherná řeka Zambezi tvoří hranici mezi oběma africkými státy. Pilot na Clarkův podnět stočil řízení letadla mírně na západ, kde v dálce mezi nádhernou zelení vystupovaly páry jako z nějaké činné sopky. Pan Clark se obrátil na Zitu s Jardou a ukázal prstem přes přední sklo do míst, kde, jako by, vystupoval kouř. „Tak tohle jsou Viktoriiny vodopády, ke kterým se podíváme, až budeme na zemi. Teď je jenom obletíme, abyste viděli jejich krásu a mohutnost z ptačí perspektivy. Až vám řeknu, tak se podíváte dolů pod sebe, kde uvidíte místo vašeho pobytu v divočině.“ Po dvou obletech nad krásnou scenérií Viktoriiných vodopádů se letadlo stočilo k východu, kde leželo letiště hlavního města Zambie, Lusaka. Po chvilce se pod nimi objevila uprostřed pralesa, jako v poušti oáza, nevelká mýtina s několika chýšemi v domorodém stylu. K ní vedla úzká cesta pralesem, která už nevedla nikam, a ukončilo ji parkoviště z navezeného hrubého kamení. Zita s Jardou se na sebe podívali a jako by hledali odpověď každý u toho druhého, obrátili se na Clarka. „Z čeho jsou postaveny ty,“ marně hledal vhodné slovo. „Stavení, ve kterých máme bydlet?“ „Vidím, že vás to trošku nemile překvapilo,“ usmál se na oba. „Nemusíte mít strach. Je to jen zvenčí, aby to vypadalo jako domorodá osada, ale vnitřek je zděný s klimatizací a vším co k evropskému standardu náleží. Jistě pochopíte, že v této krajině by domy ze skla a betonu působily trošku groteskním dojmem. A vůbec nevím, co by na to řekla místní fauna, která zná jen domorodé chýše.“ Zitu s Jardou jeho vysvětlení uklidnilo a už se těšili, jak si to v pralese užijí. Letadlo začalo klesat a v dálce už bylo vidět přistávací dráhu s řídící věží letiště v Lusace. Dosedli lehce a měkce, aniž by ucítili zemi pod koly letadla.

Letadlo zarolovalo na vyhrazenou stojánku, u které už stál terénní vůz bez střechy, vymalovaný jako stádo zeber. Černý řidič v basebalové čepici už přicházel ke stojícímu letadlu a chopil se zavazadel, aby je uložil do vozu. Rozloučili jsme se s pilotem Nerem, kterému rodiče dali jméno po známém římském krutovládci a seznámili se s řidičem Bobym, který své jméno měl i vyšité na čepici. Zřejmě to byl dárek od nějakého hráče americké basebalové ligy, kterého také doprovázel. Před odjezdem jsme ještě zašli do letištní budovy na toaletu a občerstvení. Pro Jardu, po tak vydatné snídani, to bylo už jako malé vysvobození. „Teď se moc nenajezte, protože po příjezdu na místo vás bude čekat oběd a nebylo by to ani vhodné vzhledem k charakteru silnice, po které pojedeme“doporučil jim Clark a odešel k telefonnímu automatu zřejmě oznámit hodinu našeho příjezdu. Po zhruba půlhodině jsme vyjeli na západ, kde nás čekaly tři dny afrického dobrodružství.

Z otevřeného vozu byl nádherný výhled na celou krajinu a většinu cesty Zita stála na sedačce a držela se ochranného rámu. Pořád ukazovala rukama všemi směry a vyzývala Jardu. „Tohle natoč a tam ty zvířata taky!“ vykřikovala. Jarda se ujal role nečinného kameramana, který natáčel vše, na co Zita ukázala. Když vyjeli z otevřené krajiny a po obou stranách silnice je obklopil prales, tak Zita se pomalu svezla na sedačku a zapnula si bezpečnostní pás, neboť povrch silnice se změnil ve spoustu výmolů a vyježděných kolejí. Místy byly větve stromů tak blízko, že když natáhla ruku, tak mohla utrhnout jejich listy. „To bych moc nedoporučoval, paní Zito,“ otočil se na Zitu pan Clark. „Proč?“nechápavě se strachem v hlase se zeptala. „Na stromech a zejména na koncích větví bývají různí malí živočichové, jejichž kousnutí by nemuselo dopadnout dobře.“ Zita rychle schovala ruce pod sebe a seděla jako přikovaná. Očima sledovala konce větví na obou stranách cesty, jako by hledala nějaké případné nebezpečí, které by jim mohlo hrozit. Zbytek cesty už proběhl v klidu, protože Zita soustředěně sledovala krajinu kolem a nevydala ani hlásku.

Auto zastavilo na nevelkém parkovišti z hrubého kamene, které tak jasně zářilo z ptačí perspektivy. Od první chýše už přicházely dvě ženy, na kterých bylo na první pohled vidět, která je domorodka a která z Evropy. Při potřásání rukama a vzájemném představování se iniciativy ujala Evropanka a perfektní češtinou Jardu se Zitou přivítala. Ti stáli s otevřenými ústy a nevěřícně kroutili hlavami, jak tady v divočině se objevila čistokrevná Češka. Pan Clark se tomu hlasitě zasmál a přitočil se k Evropance, vzal ji kolem ramen a obrátil se na oba. „Já jsem vám schválně neprozradil, že tomuto malebnému kousku divočiny šéfuje moje žena Karolína, která je rodilá Pražačka a zde zastupuje pražskou cestovní agenturu, která má klienty z celého světa. V poslední době tady přijíždí stále více Čechů, kteří jako by si chtěli vynahradit těch čtyřicet let dovolených u vašeho Máchova jezera. Mimochodem, moc krásné místo,také jsme tam s Karolínou jednou byli.“ Obrátil se na svou ženu a dal jí pusu na vlasy. Druhá žena černé pleti stála opodál a čekala, až ji paní Karolína představí. Vtom se obrátila na ni a představila ji jako osobu, která se stará o žaludky všech obyvatel osady. Potom je vyzvala, ať ji následují do chatrče, která se měla stát jejich přechodným domovem. Nepatrným pohybem ruky naznačila dvěma domorodcům, kteří zvědavě okouněli opodál, aby se chopili zavazadel a následovali je. Když paní Karolína otevřela dveře chatrče, před kterou byla malá terasa s ratanovým nábytkem, tak Zitě s Jardou spadla čelist, protože uviděli jiný svět, než ten, který se presentoval zvenčí. Chatrč měla dvě místnosti. Jednu menší, jako ložnici s širokou postelí a moskytiérou a druhou větší se sedačkou, televizí, hifi soupravou a malým barem. Z ložnice vedly jedny dveře do malé šatny a druhé do koupelny se sprchou a WC. Všechny prostory byly klimatizovány, což připomínalo jemné bzučení. Dálkovým ovladačem bylo možno regulovat jak klimatizaci, tak i žaluzie v oknech. Tvar oken perfektně zapadal do architektury chýše, takže zvenčí nebylo vůbec poznat, že se za nimi skrývá takový komfort. První se vzpamatoval Jarda a obrátil se na Karolínu. „Řekněte mi, odkud tady vedete elektřinu, když jsme tak daleko od civilizace?“ Karolína se pousmála a ukázala prstem z okna na nízkou chýši, která byla jejich elektrárnou s dieselovými agregáty. Zdi chýše byly tak dobře odhlučněny, že nerušily klienty a okolní zvěř svým hlukem. Toto je naše srdce celé osady, které ohřívá vodu, vaří a zajišťuje veškerý komfort,“vysvětlila Jardovi a obrátila se na Zitu. „Vodou šetřit nemusíte, té je tu dost, takže možnost sprchování a koupání je po celých 24 hodin. Teď vás ještě provedu celou osadou a ukážu vám, jakým způsobem se zde dá relaxovat. Jen bych vás chtěla upozornit na přítomnost komárů po západu slunce. Proto máme v relaxačním centru u bazénu velký výběr opalovacích krémů a hlavně repelentů proti bodavému hmyzu.“Když došli k bazénu, uviděli prostornou vydlážděnou plochu, na které bylo spousta lehátek k odpočinku. Pod přístřeškem z palmových listů byl slušně vybavený malý bar, který sloužil k občerstvení klientů. Kulatý venkovní bazén byl vybaven vířivkou, protiproudem a osvětlením pro noční koupání. Po hladině plavala nafukovací křesílka, ke kterým bylo možno kotvit malé plovoucí stolečky s otvory pro sklenice s nápoji a uchycením na knihy a časopisy. Večer se celý bazén s relaxačními lehátky zastřešoval kulatým „šapitem“, které chránilo před obtížným hmyzem. Jarda se Zitou poděkovali Karolíně za prohlídku a už se těšili, jak si budou užívat v křišťálově čisté vodě venkovního bazénu. Proto rychle spěchali do své chýše, aby se převlékli do plavek a ještě před jídlem se v bazénu osvěžili. Jen co vylezli z vody, tak je barman u bazénu upozornil, že za deset minut se v jídelně bude podávat pozdní oběd. Oba se rychle osušili a odběhli se převléknout k jídlu. Jakmile vešli do jídelny, tak kolem ratanových stolků sedělo asi deset osob různého věku a pohlaví. Zejména rodinka Japonců, kteří si zřejmě poprvé vyjeli na dovolenou, si nevěděla rady s vidličkou a nožem a proto pokukovali na Jardu se Zitou, jak tyto jídelní nástroje používají. Zita zachytila jejich problém a od stolku jim naznačila, co s vidličkou a nožem mají dělat. Ti potom po celý průběh oběda na Zitinu adresu pochvalně kývali hlavami a stále k jejich stolku vysílali zářivé úsměvy. Po jídle se všichni zvedli a se sepjatýma rukama se uklonili směrem k Zitě a Jardovi. Ti jejich pozdrav opětovali kývnutím hlavy. Po obědě Zita lenivě protáhla své dlouhé nohy a šibalsky se obrátila na Jardu. „Co kdybychom se šli na chvíli natáhnout?“přimhouřila oči a smyslně si olízla horní ret. Jarda vyskočil, jako by jej píchla vosa a vtom si uvědomil svou nedočkavost. S předstíraným nezájmem v hlase řekl. „No, když myslíš, tak si půjdeme dáchnout,“ a s předstíraným klidem pomohl Zitě vstát. Celou dobu se při chůzi k chýši modlil, aby si to Zita na poslední chvíli nerozmyslela. Jakmile za nimi zaklaply dveře, tak se Jarda už přestal ovládat a dal průchod svým nejnižším pudům. Uchopil Zitu do náruče a rychle ji přenesl na prostornou postel. Ta se vůbec nebránila a přenechala iniciativu na něm. Ty malé kousky prádla, co měla na sobě, byly v mžiku na zemi a pod jeho rukama se objevilo opálené a pružné Zitino tělo. Milovali se vášnivě a nespoutaně, jako by svět kolem nich přestal existovat. Trvalo by to snad celou věčnost, kdyby je nevytrhl z milostné letargie zvuk telefonu. Zita poněm rozzlobeně chňapla a klidně pronesla do mikrofonu. „Yes, please!“ Na druhém konci se ozvala paní Karolína. „Promiňte, že vás ruším, ale ještě před večeří jsem vám chtěla v jídelně říct několik organizačních pokynů k zítřejšímu výletu. Mohli byste tak během půl hodiny se dostavit do jídelny?“ „Jistě, paní Karolíno,“ ujistila ji Zita a zaklapla telefon. „Co se děje?“zeptal se Jarda. „Ale, za půl hodiny máme být v jídelně kvůli toho zítřejšího výletu.“ „Až za půl hodiny?“ zakoulel očima a už se sápal na Zitu. „Maniaku!“ Uskočila z dosahu jeho chapadel. „Nechej si něco na večer!“ koketně připomněla Jardovi, že den ještě neskončil.

V jídelně sedělo několik párů a zaujatě sledovali mapku trasy zítřejšího výletu. Zita s Jardou měli také na svém stolku připraveny instrukce a mapu pochodu. Celá trasa vedla proti proudu řeky Zambezi, kde zhruba po osmi kilometrech chůze bylo malé tábořiště pod Viktoriinými vodopády. Tam by také nosiči a doprovod připravili oběd, zatímco zbytek výpravy by se kochal nádhernou přírodní scenérií. Návrat zpět byl plánován na šestou hodinu večer. „Tak to si budeme muset ráno přivstat, abychom stihli snídani v sedm.“ Řekla Zita, jakoby mimochodem, a stále studovala itinerář výletu. „Co tím chceš naznačit?“ Pomalu, s přimhouřenýma očima, se zeptal Jarda. „Já jenom, abychom nezaspali!“ odpověděla Zita, aniž by zvedla oči od mapky. Chvilku se tvářila vážně, až nakonec vyprskla smíchy. „Ty už jsi měl strach, že ráno, kromě vstávání, už nic nestihneš?“ Otočila se na něj a podívala se mu do očí. Ten okamžitě poznal, že by to bylo líto i Zitě, proto rychle dodal. „Neboj, já stihnu všechno,“ a přitáhl Zitu k sobě, aby jí dal pusu.

„Dobrý večer,“ ozvalo se anglicky od dveří, když do jídelny vstoupila paní Karolína s panem Clarkem. „Jistě jste si prostudovali zítřejší plán cesty, na které vás bude doprovázet můj manžel, pan Clark. Já bych vám chtěla připomenout několik organizačních opatření. Tak za prvé. Odchod z osady je stanoven na osm hodin ráno po snídani. Do příručních zavazadel si kromě osobních potřeb vezmete každý 1l vody, která bude připravena v láhvích u snídaně. Dále bych prosila, abyste si sebou vzali nezbytné léky, které někteří užíváte, opalovací krémy a hlavně repelent proti bodavému hmyzu. Veškeré tyto přípravky jsou připraveny u venkovního bazénu. Doporučuji si vzít i nějaké náhradní tričko a ponožky. Za druhé. Všichni si obujte pevnou kotníkovou obuv, která je při průchodu některých úseků cesty nezbytná. Kdyby se náhodou stalo, že by někdo z jakýchkoliv důvodů nemohl pokračovat v chůzi, tak nosiči mají s sebou skládací nosítka, na kterých by vás bezpečně dopravili zpět. Za třetí. Výpravu bude doprovázet lékař a členové ozbrojené ochranky. Pan Clark bude ve spojení se základnou satelitním telefonem. Jestli se chcete na něco zeptat, nebo jste něčemu nerozuměli, tak prosím,“přehlédla všechny a čekala na nějaký dotaz. Všem bylo vše jasné, takže Karolína s panem Clarkem celé společnosti popřáli dobrou chuť a z kuchyně vyrazil zástup číšníků, aby naservírovali večeři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Těžká volba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.