David Nedoma

DRUHOU NOHOU V HROBĚ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© David Nedoma 2016

© foto na obálce Andrey Kiselev 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

978-80-243-7406-2

Tato kniha se snaží respektovat dobu, v níž se děj odehrává, historických reálií se ale úplně přesně nedrží. Pokud už se v ní náhodou objeví skutečně žijící postava, podléhají její motivace, chování i celková charakteristika svévoli autora, kterému slouží jen k odehrání předem připravené role – čímž se všem dotyčným, především Minsterberkům a Janovi z Valdštejna, autor touto cestou hluboce omlouvá.

Vyhnání z ráje

1

Den začíná jako obvykle – příšerně mě bolí hlava a marně se pokouším zaujmout polohu, při níž bych ještě mohl nějak rozumně dospat. Brzy začnou ranní modlitby a bylo by asi záhodno, abych se tam jednou po čase objevil…

Život v klášteře není nijak náročný – rozhodně bych si netroufal tvrdit opak –, ale co se týká modlení, jsou na to tady docela vysazení. Modlíme se od rána do večera, a jak se chvíli nemodlíš, hned se na tebe koukají divně. Co taky čekat od mnichů, že? Už to motto: Modli se a pracuj.

Přiznám se, že když jsem poprvé překračoval práh kláštera a tohle heslo uviděl ve vstupní fortně, oblil mě studený pot. Pokud bych si já osobně měl vetknout do vínku nějaké to životní moudro, tyto dvě činnosti by mi asi jen stěží přišly na mysl. Naštěstí, nic se nejí tak horké, jak se uvaří, a benediktini nejsou, jak jsem brzy poznal, šílenci, kteří by dřeli od soumraku do soumraku jako mezci. Modlit se – to ano, to jim jde dobře, ale nic se nemá přehánět. Při práci, tedy při usilovné fyzické práci, se nedá tak dobře obracet k Bohu. Na to je dobrý spíš klid, ticho, rozjímání… Rozjímání je tudíž činnost, jíž se místní klér zabývá nejčastěji. Rozjímáme (já jsem tedy zatím stále jen pouhý novic, ale řekněme, že sem také patřím) kdykoli se k tomu naskytne příležitost. Rozjímáme na modlitbách, v knihovně, v klášterním pivovaru, v zahradách, v jídelně při hostinách… Kam se hneme, tam rozjímáme. Myslím, že tak máme mnohem blíž k Bohu než s jakýmkoli pracovním nástrojem v ruce. Našlo by se tu pár bratrů, kteří na to mají sice jiný náhled, ale na ty hledí moudřejší většina se shovívavostí světců. Nesmějeme se jim a ani se je nesnažíme obrátit na svou víru. Chodíme se na ně dívat, jako bychom v jejich marném pinožení pro sebe hledali inspiraci.

Den, o němž zde hovořím, tedy začal jako desítky jiných před ním, ale nakonec stejný zdaleka nebyl. Na ranních modlitbách mi bylo tak zle, že jsem se modlil opravdu vroucně, díky čemuž si mě všiml i sám opat, který – ve snaze si mě někam zařadit – na mě civěl dobrou půlhodinu. Nakonec jen moudře pokýval hlavou a další snahu vzdal, ovšem možná na tom také nebyl zrovna nejlíp, takže jen tupě zíral před sebe a já se jen zrovna náhodou nacházel v jeho zorném poli.

Hned, jak to jen bylo možné, jsem se odebral rozjímat na své lože. Cítil jsem se, jako bych strávil několik týdnů v cele s bratrem Joachimem, jehož dech by dokázal srazit k zemi medvěda brtníka. Co jsem tak zaregistroval, nás rozjímajících bylo tentokrát opravdu dost – dobrá polovina konventu dostala stejný nápad jako já a odpotácela se na lože, někteří usnuli už rovnou na modlitbách a dost bylo těch, co na modlitby ani nebyli schopni dojít.

Předchozího večera se slavil svátek na počest svatého Bedy Ctihodného, který je zde obzvlášť ctěn. Ono je ale těch církevních svátků tolik, že je vlastně pořád co slavit… Ale nesmíte si o nás hned myslet, že jsme jen banda věčně podnapilých násosků – my spolu nad sklenicí debatujeme o víře, Bohu a podobných věcech – naše společná sezení mají vysloveně spirituální charakter. Samozřejmě, sem tam si i zahřešíme, jsme lidé omylní, od toho jsou však modlitby, kterými naše záležitosti s Nejvyšším zase pěkně urovnáme. Weltenburgský klášter zkrátka není o nic horší než kterýkoli jiný benediktinský klášter a kdo tvrdí opak, ten jen závidí. Ano, bratr cellerarius vaří nejlepší pivo široko daleko, takže je jen logické, že se toho u nás vypije krapínek víc než jinde… Ale to snad není žádný hřích, ne?!

Toho dne mi nebylo souzeno spát dlouho. Sotva jsem začal zabírat, čísi nešetrná ruka se mnou s gustem začala třást.

„Vstávej, chce s tebou hovořit opat,“ zaslechl jsem v polospánku.

Pokoušel jsem se přízrak odehnat pomocí sandálu, ale netrefil jsem se.

„Přijel za tebou posel z Čech,“ doléhal ke mně neodbytný hlas. „Opat chce s tebou hovořit v parlatoriu.“

Pomalu jsem otevřel jedno oko a z mlhy přede mnou se vyloupla postava bratra Jakuba. Jakub byl jeden z těch, kteří náboženství brali trochu vážněji, a bylo veřejným tajemstvím, že by to tady jednou rád řídil. Mimo usilovného modlení a velkého panděra pro tu funkci neměl žádné předpoklady, takže se dalo čekat, že se jednou opatem skutečně stane. Nechoval jsem jej v oblibě a v tuhle chvíli se mé sympatie k němu rozhodně neprohloubily.

„Vypadni,“ odbyl jsem ho a otočil se na druhý bok.

„Jde o tvého otce,“ nedal se a s pokryteckým povzdechem se pokřižoval.

To už mě tedy probralo.

„Co je s mým otcem?“

„Prý je to vážné,“ vzdychl tak smutně, jako by to byl jeho problém, ne můj. Odolal jsem pokušení chytit toho svatouška pod krkem.

„Co se stalo? Je v pořádku?“

Namísto odpovědi se mnich odkolébal pryč. Ten pacholek! Bylo zjevné, že s mým rozjímáním je pro dnešek konec.

2

Teď by se asi slušelo říct něco v krátkosti o mně a o mé rodině. Jmenuji se Boček a náležím ke starému, leč nevýznamnému, protože zchudlému rodu ze Zvonařic, který byl pozvednut do šlechtického stavu již za časů druhého českého krále Vladislava II. Přemyslovec Vladislav se ověnčil královskou korunou poté, co české vojsko slavně dobylo vzpurný Milán pro císaře Fridricha Barbarossu. Vděčný Barbarossa nezapomněl na svého věrného knížete a ten zase nezapomněl na své spolubojovníky z tohoto čackého tažení – a mezi nimi byl i náš prapředek Přech. Podle rodinné historie to byl právě on, kdo jako první uhnětl chlebové těsto do tvaru malého pacholete a to se jal opékat nad ohněm, aby poněkud podlomil bojechtivost obránců města. Co jsem tak měl ale možnost studovat nejrůznější dokumenty, stejným prvenstvím se chlubí dobrá polovina účastníků obléhání, takže si o tom myslím své. V každém případě se Přech dočkal pasování na rytíře a udělení léna v podobě několika vesnic, které kdysi patřily ke slavníkovskému údělu.

V průběhu let se naše panství zvětšovalo a zmenšovalo – v poslední době už jen zmenšovalo – takže jsme nyní měli v držení prakticky jen tři větší vesnice, což nám však nikterak nebránilo cítit se povýšeně vůči okolní šlechtě, která se nemohla vykázat podobně dlouhým rodokmenem jako my. Můj otec, Hynek ze Zvonařic starší, nikdy prakticky neopustil rodnou hroudu a jeho životní náplní se stalo umořování dluhů po mém dědovi Vilémovi, jenž byl vášnivým podporovatelem alchymie, které – stejně jako spoustě dalších věcí nerozuměl a která přivedla celou naši rodinu téměř na buben. Znám dědu už jen z vyprávění, ale i když často slýchám, že jsem jako on, myslím, že je to dost povrchní názor. Nechci, aby to vyznívalo vůči mé rodné krvi nějak příkře, či snad dokonce povýšeně, ale moji slovutní předci byli do jednoho přízemní lidé bez špetky fantazie. Této definici se vymykal děd Vilém a vymykám se jí i já, byť úplně jiným způsobem. S dědem máme společného asi jen to, že jako rytíři nestojíme za nic. Měl bych si libovat v sedle, milovat válečnou vřavu, turnaje, hony… A já mám přitom mnohem víc v lásce hudbu a knihy a jen nerad bych umíral hrdinskou smrtí se zbraní v ruce – tak jako umírala většina slavných mužů mého rodu. Nejsem vysloveně zbabělec, chlapácký svět polních ležení mě ale prostě neláká. Nechci celé dny poslouchat cizí holedbání a obhroublé vtipy a k tomu sem tam čelit pokusům nechat se zabít. Asi jsem se narodil v nesprávný čas na nesprávném místě. Cokoli nad umění číst a psát je mezi Zvonařickými bráno za výstřednost, a já jsem tudíž brán na roveň s dědou Vilémem, který byl považován za člověka s jistou mozkovou nedostatečností.

Zmínit se musím ještě také o svých sourozencích. Především je zde můj starší bratr Hynek, píšící se jako Hynek ze Zvonařic mladší. Hynek je nafoukaný pitomec, u něhož jasně zvítězila hmota nad duchem, a vedle toho je i prvorozený syn, takže budoucí hlava rodu. Časem o něm napíšu možná i něco dobrého, jen co si něco takového vybavím. Vedle toho mám ještě sestru Annu, kterou téměř neznám, protože byla provdána, když mi ještě teklo mléko po bradě. Ani bych si nevybavil jméno toho šťastlivce, protože to byl jen nějaký bývalý soukeník, platnéř nebo něco podobného, takže se o tom u nás prakticky nehovořilo. Taková potupa! Nicméně soudím, že potupa bohatě vyvážená penězi, kterými ten nehodný kmán zalepil povážlivé díry v našem rodinném rozpočtu.

Jsme prostě panstvo, a i když nám leze sláma z bot a naší pokladnicí se prohání vítr, panstvem vždycky budeme, až do skonání věků. Amen.

3

Opat mlčky pokynul směrem ke stoličce, ale považoval jsem za nezdvořilé sedět, zatímco on stojí, takže jsem se tvářil, jako bych jeho gesto nepochopil. Tvářit se, že něco nechápu, umím mimochodem velmi dobře.

„Obávám se, že nás budeš muset opustit, bratře,“ spustil, poté se však zase na delší dobu odmlčel. „Cesty Páně jsou nevyzpytatelné.“

Další odmlka a tentokrát se zdálo, že už za ní ani nic následovat nebude. Dozvím se konečně, co se děje?!

„Tvůj noviciát už se chýlí ke konci…“

„Skončil mi loni v létě,“ přerušil jsem toho starého muže neuctivě, ale ten mě stejně neposlouchal. Kdo by očekával, že se tím debata poněkud rozproudí, šeredně by se mýlil. Po další nekonečné chvilce ticha jsem si odkašlal, ovšem ukázalo se, že opat nespí.

„Mám tu pro tebe list,“ vypravil ze sebe konečně. Trpělivě jsem čekal, že mi jej předá, ale nic se nedělo. Hodnou chvíli na mě hleděl a přemýšlel, kdo jsem a co tu vlastně dělám.

„Máte pro mě nějaký list,“ napověděl jsem mu.

„Ach, ano!“ rozvzpomněl se ten zbožný muž a začal prohledávat nejprve sebe a poté celou místnost. Žádný list jsme ovšem nenašli.

„Nemohl jsem ti ten pergamen předat už dřív?“ zkusil to ještě.

„Posel už odjel, nebo je ještě tady?“ odpověděl jsem mu otázkou.

Nad tím se bratr představený dlouze zamyslel, avšak nezdálo se, že by mu taková trivialita nějak ulpěla v paměti. Vznášel se na svém obláčku a světské záležitosti k němu obvykle nedoléhaly.

„Možná bych mohl zajít k fortně a zeptat se tam,“ navrhl jsem.

K mé úlevě proti tomu opat nic nenamítal – i když musím říct, že jsem mu k případným námitkám nedal ani moc času. Vystřelil jsem z místnosti a pospíchal k bráně, až jsem v chodbách vířil prach. Místy jsem i běžel, čímž jsem si vykoledoval pár opovržlivých pohledů ze strany bratrů, jež jsem cestou potkal. Něco vážného se stalo a já pořád nevěděl co. Ta nejistota byla ubíjející!

Fortnou jsem prolétl jako dělová koule, ale před branou ani poblíž kláštera nikdo nestál. Bratr střežící vstup do konventu také nic nevěděl. Nějací poutníci odcházeli již nad ránem a nikdo další do kláštera nevkročil. Už jsem se pomalu začal hlouběji zaobírat otázkou, které krčmy a hampejzy v blízkém Kelheimu budu já nebohý nucen obrazit, když jsem zaregistroval pohyb směrem k bráně. Blížil se k nám zarostlý muž menší zavalité postavy, který vedl za ohlávky dva koně. Pojal jsem obavu, že jeden z těch koňů bude určen mně. Ten muž mi byl totiž víc než povědomý.

„Ach, ještě tenhle otrapa,“ s viditelným opovržením se pokřižoval fortnýř. Rád by ještě něco dodal, ale pochopil, že muž patří ke mně, a tak radši sklapl.

„Pane, čekám tu na vás. Doufám, že si na mě ještě pamatujete,“ Mikeš byl jedním z vojáků z naší posádky. Pamatovat si je všechny nebylo ovšem tak složité – musel bych mít dost chabou paměť, abych si těch několik výtečníků neuchoval v paměti.

„Co se děje, Mikeši?“ spustil jsem hned na něj. „Mluv!“ Všiml jsem si, že zbrojnoš není schopen odtrhnout oči od mého mnišského hábitu.

„Pane, z vás se stal mnich?“

V duchu jsem zaúpěl. „Ne, naštěstí to nejde tak rychle… Povíš mi už konečně, co se stalo?“

„Vy ste nečetl ten list, co sem dovezl?“ Mikeš v mém pohledu zahlédl cosi, co ho přimělo další otázky už neklást. „Pane, váš otec ulehl, stihla ho horká nemoc. Ale snad to nebude tak zlé.“

„A k čemu máš tedy dva koně?“ Mikeš se po mé otázce v rozpacích podrbal na hlavě.

„Máte se vrátit do Zvonařic. Pokud možno hned.“

„Ale tomu nerozumím. Říkals, že to nebude tak zlé…“ Mikeš v odpověď jen přešlápl z nohy na nohu. „Předpokládám, že v nejhorším otcovy pravomoce převezme můj bratr Hynek.“

„No, to právě nepřevezme,“ Mikeš nebyl žádný táborový řečník, ale v tuhle chvíli to s ním bylo ještě horší než obvykle. Asi čekal, že se dovtípím sám.

„Stalo se snad něco i mému bratrovi?“

„Pan Hynek, váš pan bratr… je mrtvý.“

Cítil jsem, že se mi podlamují kolena. „Zopakuj mi to,“ vyšlo z mého staženého hrdla. Byla to zbytečná otázka. Nejsem nedoslýchavý a Mikešovo prohlášení bylo dost srozumitelné.

Do Zvonařic dorazila zpráva o smrti mého bratra, a i když tato zpráva ještě nebyla úplně potvrzená, zdálo se být docela jisté, že Hynek již není mezi živými. Je to smutné, ale první myšlenka, co se mi neodbytně drala na mysl, byla, že se teď přede mnou otvírá velice pravděpodobná možnost, že se teď sám jednou stanu pánem ze Zvonařic. A ani nevím, jestli jsem z té představy měl radost nebo ne. Rozhodně jsem neměl radost z toho, jak málo se mě bratrova smrt dotkla. Své mínění o bratrovi jsem už sice letmo shrnul do přívlastku nafoukaný pitomec, ale ještě pořád to byl můj bratr. Pokud se mě jeho smrt dotkla tak málo, asi to nevypovídalo nic moc hezkého ani o mně samotném. Ale třeba to bylo jen tím šokem, třeba šlo jen o způsob, jakým se moje hlava vyrovnávala se ztrátou v rodině… Ale ne. Bylo mi to fakt jedno. Smrt jsem mu nepřál, stát se pánem ze Zvonařic, po tom jsem také nijak zvlášť netoužil, ovšem to, že bych ho už nikdy neviděl, mě nijak netrápilo. Zároveň jsem té zprávě taky ještě napůl nevěřil. Zdráhal jsem se brát za hotovou věc, že by byl skutečně mrtvý – tak nějak jsem si neuměl představit, že by Hynka paní s kosou někdy mohla dostihnout. Primitivní formy života totiž přežívají vždycky nejdéle.

4

Cestou jsem z Mikeše vytáhl další podrobnosti. Stálo mě to hodně trpělivosti, ale k té jsem byl coby mladší bratr veden prakticky celý život. Hynek v posledních letech především rozvíjel svou vojenskou kariéru – byl přesně oním typem chlapáckého chlapáka, pro které je toto řemeslo stvořeno. Většinu té doby tak strávil v uherské pustě, kde výkvět křesťanského rytířstva stále tak trochu válčil s Turky, a jen v kratších přestávkách se pak objevoval v českých zemích. V rodném sídle se ale vždy zdržel jen po tu dobu, dokud se mu nepodařilo z otce vymámit nějaký ten peníz. Jinak se věnoval jen usilovným radovánkám – a na to mu byly Zvonařice příliš malé. A protože ty radovánky něco stály, neváhal si sem tam bokem přivydělat.

Povaha té práce odpovídala jeho naturelu a způsobu života, jenž si sám dobrovolně zvolil – buď se jako žoldnéř nechával najmout coby ozbrojený doprovod chránící kupce na cestách před nenechavými lapky, nebo jako lapka přepadával kupce, kteří byli tak pošetilí, že si nenechali vnutit ozbrojený doprovod na svých cestách. A právě poslední z takovýchto výprav, kdy spolu s dalšími doprovázel nějaké kupecké vozy přes hranice do Rakous, se mu prý stala osudnou.

„Všecku tu strašlivou válečnou vřavu s těmi prokletými musulmany přežije a pak ho zamorduje nějakej zvyjebanec z Horní Dolní. No, není to nespravedlnost?“ uzavřel to Mikeš.

„Poslouchej, Mikeši,“ povídám mu na to, „byls někdy v Uhrách? Víš, jak vypadá ve skutečnosti válka s Osmany?“

„Slyšel sem o tom mockrát vyprávět od vojáků, jako sem já,“ vypjal Mikeš prsa.

„Jo, tak si z toho vyprávění dobrou polovinu věcí odmysli. Turek už není to, co bejval, přizpůsobil se našemu klimatu a ví, že mu stačí párkrát pustit hrůzu a potom jen obejít okolní pomazané hlavy s nataženou rukou…“

„S bezvěrci se musí bojovat,“ odtušil Mikeš sveřepě.

„To ano. Ale víc našich vojáků zabila laciná kořalka než turecká šavle.“

Byl bych asi i pokračoval, ale viděl jsem, že to nemá smysl. Můj bratr, stejně jako všichni ti vojáci, kteří se váleli někde u Stoličného Bělehradu a namísto machometánů naháněli leda tak po nevěstincích místní šlapky, byli pro Mikeše a jemu podobné vzory. Byli to pro ně chrabří bojovníci, kteří chrání náš civilizovaný křesťanský svět před barbarskými hordami z Východu. Znevažovat je bylo něco jako svatokrádež a byla to ode mě bláhovost, že jsem se do téhle předem ztracené debaty vůbec pouštěl. Asi už jsem nevydržel ten zbožný obdiv, který vůči Hynkovi z našeho prostého zbrojnoše vyzařoval… Ale budu si muset zvyknout. Vracím se domů a tam to budu zažívat dennodenně v nijak neředěné podobě.

Trochu jsem ale přeskočil v ději. Zatím jsme pořád ještě v klášteře, který musíme co nejrychleji opustit. V tu chvíli jsem měl za to, že je to jen na pár měsíců, než se situace doma srovná, ale to byla asi od počátku naivní představa. Nicméně, vycházel jsem z ní i při rozhovoru s převorem, s nímž jsem vyřizoval svou agendu. Převora, který v jakýchkoliv světštějších (vlastně úplně v jakýchkoliv) úkonech zastupoval opata, zajímalo, zda naše pravidelná roční almužna, jíž jsme přispívali na chod kláštera, je nějakým způsobem vázána na můj pobyt v něm. S nadhledem člověka, který o těchto věcech absolutně nerozhoduje, jsem jej ubezpečil o tom, že pravidelnou roční platbu klášter obdrží včas, bez ohledu na moji přítomnost. Více už mě ten dobrý muž nechtěl zdržovat a rozloučil se opravdu srdečně.

Obešel jsem pak v rámci možností všechny bratry a většina z nich cítila potřebu se se mnou rozloučit, takže jsem pak stěží vylezl na koně. Vlastně si ani nepamatuji, že jsem na něj vylezl… No, na tom nezáleží. Nějak jsme se dostali z Kelheimu a vyrazili směr Řezno. Tam jsme se taktak dostali chvilku před tím, než zavřeli bránu, alespoň si to nějak nejasně vybavuji. Cestou jsem asi párkrát sletěl z koně, protože jsem se pak další ráno probudil celý potlučený. Ale nevím. Mikeš v této věci zachovával dekorum a já si z cesty nic nepamatoval. Asi to tak bylo lepší.

Byly to sladké časy ve Weltenburgu a já věděl, že budu na mnichy vzpomínat jen v dobrém. Třeba bych se i jednou nechal vysvětit a hrál si pak na zbožného flanďáka – za ten klid, co jsem mezi klášterními zdmi nalezl, by to stálo.

Ale zlomyslný osud už rozhodl jinak. Čekalo mě tisíc a jedno dobrodružství – mě, pro kterého byl dosud největším zážitkem převržený kalamář nebo pití zkušební várky gruitu, po níž jsem trpěl několik hodin docela děsivými halucinacemi. Namísto poklidného života v konventu jsem byl vržen do víru dění, který mě hrozil semlít a vyvrhnout jako bezcennou neživou hmotu. Utkal jsem se s lapkovskou bandou, zkoušeli mě uškrtit, otrávit, střelit šípem i bambitkou, podříznout, praštit cepem, kyjem a kdovíčím ještě… Tohle všechno mě mělo ještě čekat, tohle všechno mě v následujících týdnech a měsících potkalo. Kdybych to býval věděl, asi bych z toho kláštera tolik nepospíchal. Člověk si své štěstí uvědomuje, až když o něj přijde. Já právě opustil ráj a ani pořádně netušil, co mě čeká dál. Naštěstí…

5

„Už je vám líp, pane?“ Mikešova pozornost byla vskutku dojemná. Byl krásný jarní den, příroda se probouzela k životu. Idylka, dalo by se říct…

Vlastně mi nazítří nebylo zas až tak zle, jak bych čekal. I když to bylo dáno asi především tím, že jsem měl ještě hladinku alkoholu v krvi, kterou jsem pak poctivě během cesty udržoval.

Vyrazili jsme hodně časně, abychom se stačili ještě za světla dostat přes pohraniční hvozdy. Křečovitě jsem se držel v sedle, protože ani za jiných okolností nejsem zrovna brilantní jezdec, a snažil jsem se vnímat, co se kolem mě děje. Drželi jsme se hlavní cesty a mělo zde být bezpečno, ale jeden nikdy neví. Doufal jsem, že při pohledu na dva ozbrojence, kteří notabene nevypadají, že by převáželi měšce plné zlata, vyhodnotí případní otrapové rizika plynoucí z jejich nekalého podnikání jako zbytečně vysoká a dobře si rozmyslí nám svoji energii věnovat. Jenže v tomhle ohledu jsem se bohužel mýlil.

Můj kůň byl starý, rozvážný brach, žádné mladé potrhlo, takže na mě nic nezkoušel a jednoduše se smířil s tím, že na něm sedím jako pytel brambor. Pečlivě vážil každý krok a Mikešův oř se co chvíli na svého druha otáčel, proč se tak loudá. Můj ryzák se tím ovšem nijak nenechal vyvést z rovnováhy a nedal se strhnout k nějakým bláznivinám, takže rychlost celé skupiny určoval – s mým tichým souhlasem – on. V důsledku toho jsem cestu trávil víceméně v polospánku a byl bych možná usnul v sedle nadobro nebýt mého mylného předpokladu, že nejsme pro lapky zajímavým zbožím.

Probral jsem se přesně ve chvíli, kdy Mikeš přitáhl otěže, aby se dostal na moji úroveň. Zastavili jsme. Neprobral mě ovšem tento manévr, ale chování mého koně v předchozích okamžicích. Vycítil jsem jeho narůstající nervozitu, uvědomil jsem si, že jeho pohyb najednou pozbyl onu eleganci, díky níž jsem mohl v sedle poklimbávat. Několikrát ještě prudce trhl hlavou, ale nebylo to už potřeba – nejsem tak nedovtipný, abych nevytušil hrozící nebezpečí. Les v těch místech nevypadal vůbec přátelsky, a i když byl jasný a slunečný den, zde se tato skutečnost nijak neprojevovala. Panovalo zde přítmí, chlad a lezavé vlhko. A k tomu to ticho. Přišlo tak náhle, jako když někdo vydá povel. Pokud bych chtěl někoho přepadnout, napadlo mě, udělal bych to tady. A Mikeš byl zjevně stejného náhledu.

„Pane,“ zašeptal. „Nechce se mi to tady líbit. Všimněte si našich koní.“ Všímal jsem si jich. Přešlapovali nervózně na místě a pranic se jim nechtělo pokračovat dál v cestě.

Než jsem stačil cokoli odpovědět, stalo se hned několik věcí naráz. Ticho protrhl křik a z nedalekých křovin se na nás vyřítil snad tucet ozbrojených mužů. Spolu s tím se ozval také hluk výstřelu z bambitky, na tu vzdálenost měla ale taková rána naštěstí spíš jen zastrašující účinek. No, a tou poslední věcí bylo, že se vlivem toho nenadálého kraválu můj dosud klidný, až netečný kůň splašil a vyrazil prudce kupředu. Stejně tak vyrazil i Mikeš se svým koněm, ale v tomto případě mám za to, že první signál vzešel od jezdce. To můj případ nebyl.

V okamžiku, kdy se masa svalstva pode mnou dala do pohybu, mnou setrvačnost hodila dozadu a jen mé křečovité sevření boků zabránilo nejhoršímu. V dalším pohybu to se mnou hodilo zase zpátky a já sebou plácl o hřbet jako hadrový panák. Řítili jsme se kupředu směrem k těm otrapům a já viděl, jak se houfují při kraji cesty a připravují své zbraně k útoku. To mě však v té rychlosti ani nestihlo trápit. Řešil jsem jedinou věc – nespadnout. Pomalu jsem sklouzával na stranu a bál se, že se už delší dobu neudržím. Právě jsme míjeli jednoho z těch špinavců a já už viděl sudlici, jak se míhá vzduchem směrem k mé hlavě… A právě v tu chvíli jsem sjel nadobro ze sedla a nebýt zaklíněné nohy ve třmenu, už bych se válel někde pod kopyty. Křečovitě jsem se z boku držel koně, dílem za hrušku sedla, dílem se mi podařilo nahmatat ohlávku, udidlo a čertví co všechno ještě z postroje – podstatné bylo, že jsem dosud nespadl.

Vlál jsem na svém ryzákovi jako praporec ve větru a krajina kolem mě se slila v jednu velikou šmouhu, ale nejdůležitější bylo to, že mi ten neobratný (a také nechtěný) manévr pravděpodobně zachránil život! Kdybych nesjel a udržel se v sedle, tak by mě ta sudlice nejspíš trefila. A když ne sudlice, tak jiná zbraň dalšího z mužů. Chtěli útočit, a najednou neměli na koho. Rychle je minul kůň bez jezdce, a protože žádného z nich nenapadlo zaútočit na samotné zvíře, jen tam stáli a čuměli. Tak mi to alespoň později Mikeš vyprávěl – já samozřejmě nic z toho neviděl. Horko těžko jsem se snažil vyškrábat někam vzhůru, abych zase o něco víc připomínal jezdce, ale v podstatě jsem byl rád, že se ještě něčeho držím. Házelo to se mnou nahoru dolů a několikrát jsem se praštil i o zem, ale vzteklý křik mizející kdesi v dáli za mnou mě přesvědčil, že pouštět se by asi stále nebyl dobrý nápad. Pustil bych se ovšem tak rád! Řemínky postroje se mi zadíraly do masa a byla to bolest k nevydržení. Byl jsem dobitý, domlácený jako obilí na mlatu a cítil jsem, že mě opouštějí síly. Pak mě ale nějaká nerovnost vyhodila vzhůru a já se octnul najednou téměř zpátky v sedle. Z posledních sil jsem se přitáhl nahoru a zároveň jsem tím pohybem přinutil zpomalit i svého ryzáka. Ten si asi uvědomil, že to nejhorší je za námi, a dal se přesvědčit k tomu, aby nakonec zastavil úplně. Tím mi poskytl čas vyškrábat se nahoru úplně.

Z dálky se k nám blížil Mikeš, což bylo neuvěřitelné, protože to znamenalo, že jsme mu ujeli. Hlavní ale bylo, že se mu také nic nestalo. Já se mezitím srovnal v sedle a letmo zkontroloval, jestli jsem cestou něco neztratil nebo nezničil. A taky jsem se potřeboval vydýchat, připadal jsem si, jako bych utíkal a nesl na zádech svého koně, a ne že to bylo obráceně. Celý jsem se třásl a určitě ne zimou. Člověka přece jen nechtějí zabít každý den. Alespoň ne člověka jako jsem já.

„Pane, ste v pořádku?“ Mikeš se ještě po očku ohlížel za sebe, ale mezitím se svým koněm kroužil kolem mě. „To bylo o fous!“

„Nečekal bych, že si na nás troufnou,“ řekl jsem, jak nejklidněji jsem dokázal.

„Bylo jich hodně,“ zamyslel se můj společník. „A v tom místě by nám nic nepomohlo, že sme na koních. Nás by zabili, koně prodali.“

„Musíme to ohlásit, než to nějaká nevinná duše odnese namísto nás,“ pokynul jsem Mikešovi, který se zrovna chystal napít. Pochopil mé gesto a podal mi své pití. Chytrý hoch.

Pil nějaké kyselé druhořadé víno naředěné vodou, ale přišlo mi v ten moment jako božský nektar. Pomalu jsme zase popojeli, nemělo smysl čekat, až si nás ta cháska zase najde. Kdyby nás tu viděli postávat, možná by to zkusili ještě jednou a já už moc dalších trumfů v rukávu neměl. Navíc jsem se už těšil, až dorazíme na nocleh do nějaké knajpy a tam se pořádně napijeme. Dnešek si zasloužil ještě náležitě spláchnout.

„Pane, to byl ale výtečný kousek, jak ste se schoval za toho koně,“ přilil trochu medu do svého pití ještě zbrojnoš. Pozorně jsem zkoumal jeho tvář, podle všeho však mluvil vážně.

„Chtěli naše koně, tak bylo jasný, že je nebudou chtít zabít,“ nadhodil jsem. Obdiv v Mikešových očích vyrostl až do nebeských výšin, což jsem se rozhodl trochu zmírnit. „Ale moc se mi to nepovedlo, málem jsem sletěl.“

„Udělal ste to naprosto dokonale,“ nedal se Mikeš.

Na to už jsem neřekl nic. Nerad se s někým hádám – jsem už prostě taková povaha. Nekonfliktní, hodný a především skromný chlapec.

6

Určitě bychom ten den byli schopni dojet ještě dál, ale touha posedět, porozprávět a spláchnout naše malé dobrodružství byla silnější, takže jsme zamířili prakticky do první hospody, která se nám nabídla na české straně hranic.

Na svou obranu musím říct, že jsem Mikešovi nenakázal, že musíme při nejbližší příležitosti zastavovat, byl to naopak on, kdo s podobným návrhem přišel. Mluvil o špeluňce, v níž se zastavoval na cestě do kláštera, kde se výborně vaří, mají skvělé víno a je dobrá i pro slušný nocleh. Mohlo mi být jasné, že se nic z toho nepotvrdí a jediné, co lákalo toho starého kozla zpátky, byla mohutná zadnice sklepnice Frídy, kterou okamžitě s chutí poplácal, jakmile se mu dostala na dosah. Frída tuhle dotěrnost snad ani nezaregistrovala – podobné plesknutí pro ni představovalo asi stejnou nepříjemnost, jako je pro buvola kousnutí mravence. Myslím, že kdyby chtěla Frída našemu vojáčkovi jeho pozornost oplatit, odletěl by až na druhý konec místnosti. Přesně tenhle typ žen ho evidentně fascinoval a viděl jsem, jak na tom ženském kyrysarovi může oči nechat. Jak už jsem naznačil, jídlo i pití nestálo za nic, ale nenechali jsme se tím otrávit. Mikeš prakticky nespustil oči z toho sloního zadku a víc ke štěstí nepotřeboval. Já měl žízeň za dva, takže jsem byl šťastný i za ty splašky, co mi Frída nosila, a ochotně jsem krmil svého společníka pikantními historkami z kláštera. V mém podání vypadal náš klášter jako předobraz Sodomy a Gomory, ačkoli pravda z toho byla sotva polovina a některá líčení jsem si prachsprostě vypůjčil z Boccacciova Dekameronu.

Na rozdíl od zbrojnoše jsem nesledoval jenom ten velký zadek a byl jsem schopen sledovat i dění kolem sebe. Středobodem veškerého dění v lokále zůstávala ale samo sebou Mikešova valkýra Frída, protože nesledovat ji jednoduše nešlo. Byla všude. Když si stoupla k jednomu konci stolu, část z ní se současně octla na konci opačném. Když prošla okolo vás, trámy zlověstně praskaly a podlaha se zhoupla, že jste málem sjeli ze své lavice. Když promluvila, zalehly vám uši. A ona mluvila pořád. Nás si zpočátku mimo našich objednávek téměř nevšímala, což bylo vcelku s podivem vzhledem k tomu, že naše lehce holedbavá historka o střetu s lapky už několikrát oběhla lokál. Na Mikešovi bylo znát, že by pro sebe rád získal trochu jejího obdivu, avšak musel se spokojit s tím málem, co nám ta dobrá žena dosud poskytla. Bavila se s kdejakým kmánem a pro nás měla přesně jen tu chvíli, která postačila pro naši obsluhu.

Po čase však, jako když mávne kouzelným proutkem, vzala na milost i nás a věnovala nám najednou tolik své pozornosti, až se z toho chudák Mikeš málem složil. A když nás zrovna neobsluhovala, vrhala naším směrem co chvíli cosi jako svůdný úsměv, který mě maličko děsil a jen jsem doufal, že patří pouze mému společníkovi. Ten však časem onen mohutný příliv nenadálého štěstí nevydržel, zbaběle usnul a nechal mě tomu prsatému hromotlukovi napospas. A já v tuto temnou chvilku pochopil nejen to, že ty koketní úsměvy platily jen a jen mně, ale s notně smíšenými pocity jsem si uvědomil i to, že mi to vůbec nevadí. Už jste asi pochopili, že jsme v klášteře nežili zrovna cudně, ale Frída určitě nebyla můj typ a myslím, že za normálních okolností bych se jí asi bál. Tohle ale nebyly normální okolnosti, a tak se zdálo vše směřovat k nevyhnutelnému. Jenže, pak se přihlásila ke slovu má lehce chorobná podezřívavost. Možná to byla jedna velká hloupost, ale tak nějak jsem začal nad vším moc přemýšlet.

Viděl jsem odcházet jednoho z mužů, který seděl na opačném konci místnosti, a viděl jsem, jak si s Frídou vyměnili pohledy. Jeho tváře jsem si nevšiml, ale ta Frídina říkala: Neboj se, ten už je můj! Tohle sdílení budoucích intimností se mě trochu dotklo, ale zatím to byl jen osten žárlivosti.

Muž spokojeně pokývl hlavou, ale nemuselo to stále znamenat vůbec nic. Mně už to ale v hlavě šrotovalo – kde se najednou vzala ta náhlá změna Frídina chování? Předtím si nás skoro nevšimla a najednou na mně může oči nechat… Nedostala předtím instrukce právě od toho muže, aby se ke mně chovala mile? A viděl jsem mu vůbec někdy za tu dobu, co tu seděl, do tváře?! Ale prosím, pořád se to dalo nějak vysvětlit. Mohl to být jen dohazovač a mohl sklepnici poradit, že budu mít dost peněz. Ale nebudou mě chtít pak obrat o všechny?

Další a další podezření se míhala mou hlavou. Některá absurdní, na některých ale něco být mohlo. Cože se mi najednou tak líbí a toužím po ní? Nenamíchala mi něco do pití? A nenamíchala něco Mikešovi, aby ho odklidila z cesty? Normálně vydrží mnohem víc… A nevyptávala se mě náhodou taky na všechno možné a nemožné? Odkud jedu, kam jedu, kudy jedu, kdy jedu… Včera se zde Mikeš zastavil, možná dostal stejné otázky a pak nás v lese přepadli. Zas tak daleko to sem nebylo. Třeba tahle obryně slouží lapkům jako zvěd a ten muž byl jedním z té bandy. Proto se skrýval, abych neviděl jeho tvář… Snažil jsem se ty chmurné představy odehnat, ale všechno se do sebe zdálo tak zapadat. A když mi Frída s nevinným výrazem naznačila, že bych mohl večer strávit v její komůrce – namísto abych zajásal, oblil mě studený pot. Zavraždí mě, oberou o všechno a mé tělo nechají v lese napospas vlkům.

Buď jsem blázen s chorobnou představivostí, nebo patří můj anděl strážný mezi ty nejvýkonnější, co jich nebe stvořilo, a slušelo by se touto cestou poděkovat tomu nahoře. Je to fuška ochránit před všemi nástrahami takového vozemboucha, jako jsem já, a myslím, že útěk z hostince patřil v tomto směru k těm nejvybranějším kouskům. A tak jsem se zcela dobrovolně připravil o jeden z nejzajímavějších ložnicových úspěchů – i když si nejsem úplně jist, jestli by slovo „úspěch“ tady bylo zcela namístě. Zaplatil jsem útratu, zaplatil jsem předem i za věci příští, k nimž už nikdy nemělo dojít, a popadl svého zbrojnoše s tím, že ho odvleču na kutě, abych sám pak měl volné pole působnosti. Ve skutečnosti jsem vyvedl tajně naše koně, Mikeše nějak dopravil do sedla a vyjeli jsme kamsi do tmy.

Cestou jsem si nadával, jaký jsem blbec, a začal pochybovat i o tom, jestli jsem ještě pořád muž. Mohl jsem si teď užívat v komůrce a já zatím prchám někam do neznáma a místo hřejivé ženské náruče (a že to byla náruč) se teď klepu zimou v koňském sedle.

Dodnes nevím, jestli jsem si toho večera zachránil zadek a jiné části svého těla, nebo jsem se choval jako pošetilý hlupák, který slyšel trávu růst. Cesty Páně jsou nevyzpytatelné, jak říkával náš opat. Ve světle pozdějších událostí se mi varianta, že mi šlo o život, jeví poněkud pravděpodobnější, ale kdoví. Sbohem, Frído, pokud jsi mě náhodou nechtěla zabít, lituju, že jsem takhle odjel. Mohl to být ještě zajímavý večer a já to takhle pokazím.

7

Co říci o zbytku cesty? Nestál za nic. Polospánek v sedle, kdy jsme bloudili kdovíkde, jen kvůli mému rozmaru. Kalné ráno, které nám dvěma zoufalcům díky zimě začalo v dobu, kdy se ještě vlastně o žádné ráno nejednalo. Další polospánek v sedle a my se couráme někam k Plzni, a konečně je dost hodin na to, aby člověk mohl někde zastavit, trošku se probrat a taky zaopatřit koně, kteří si to bezpochyby za tu noční anabázi zasloužili.

Plzeň – hrůza! My Češi se snad v životě nenaučíme vařit pivo! Zastavili jsme v šenku někde před branami, a protože víno prý nestojí za nic, dali jsme si „výtečné plzeňské“. Zmlsaný skvostnými pivy vařenými u nás v klášteře, jsem na okamžik propadl bludu, že se pivo jako nápoj může rovnat dobrému vínu. Možná ano, ale rozhodně ne v Plzni. Pil jsem už pár dobrých piv i v Praze – U Fleků nebo v Černém pivovaru, ale to beztak vařil nějaký Němec. Než plzeňské, to už je snad lepší i voda. Kalná břečka, která páchne jako bolavá noha a stejně tak i chutná – ne, díky.

Když jsme pak zase vyrazili na cestu, bylo mi už všechno dokonale jedno. Kdyby nás přepadli zase nějací otrapové, možná bych to i uvítal. Měl jsem náladu pod psa a v hlavě dokonalé prázdno. Mikeš mi projevoval vděk a rozhodně souhlasil s tím, že nám šlo o život, ale ani to mi náladu nevrátilo.

„Musel sem mít něco v pití, vždyť já najednou usnul jako špalek,“ vykládal. „A to sem měl spadýno na Frídu – všiml ste si, jak po mně jela?“

Starý brach se poté jal vzpomínat na své milostné úspěchy – naštěstí jich nebylo mnoho – ale z výrazu mého obličeje brzy seznal, že pro to asi není ta nejvhodnější příležitost. Jeho další pokusy o navázání hovoru jsem odbýval jednoslabičnými výrazy a zbytek cesty tak probíhal povětšinou za obapolného mlčení.

Nebudu nikterak přehánět, když řeknu, že jsem nepromluvil skoro až domů, do Zvonařic. Teprve u křížku, kde se odbočovalo směrem k vesnici a tedy i k naší tvrzi, jsem se ozval – sprostě jsem zaklel. Mikeš mi právě začal vyprávět, co vše je ve Zvonařicích nového, a i když měl pocit, že mě to zajímá, ba že mi tím udělá i radost – minimálně ve druhém ze svých předpokladů se hluboce mýlil. Když pominu bratrovu předpokládanou smrt a otcovu chorobu, o jejíž povaze jsem se zatím mohl jen dohadovat, tak se doma nezměnilo nic. Úroda celkem ušla, dluhy se dařilo splácet, sousedské spory nepřekročily obvyklou míru, nic nového se nepostavilo, ale ani nespadlo, takže jedinou změnou byl nástup nového správce. My jsme jej honosně titulovali jako purkrabí, ale stejně tak jsme považovali naši tvrz za hrad, našich pár vesniček za rozlehlé panství a snadno přehlédnutelný hlouček zbrojnošů byla naše vojenská posádka.

Stařičký purkrabí Milota, který vždy vypadal, že každou chvíli umře, sice dosud nezemřel, nicméně předal otěže svého náročného úřadu mladému Vítovi Zalabákovi. Vít byl synáček jednoho chudého rytíře, který byl dokonce ještě chudší, než jsme my, nicméně pořád byl ještě stavu rytířského, takže už od dětství měl na naši tvrz dveře otevřeny. Vyrůstal a byl vychováván s bratrem Hynkem, a ačkoli byl o něco starší než on, vždy k němu vzhlížel až s nábožnou úctou a byl první mezi jeho nohsledy.

Už to samo o sobě muselo vést k tomu, že jsem ho neměl v lásce. Vědomí, že budu s tímhle individuem přicházet denně do styku, že s ním budu muset jednat a nejspíš mu i udílet pokyny a rozkazy, byly tedy důvodem mého klení. Mou už beztak špatnou náladu, tahle zpráva jenom podtrhla.

Nejasně jsem si uvědomil, že jsem se domů vlastně celou dobu ani netěšil a příčinou té těžké melancholie, do níž jsem upadl, nebyly starosti míjející nás cestou, ale skutečnost, že se zrovna Vít stal purkrabím. Věděl jsem, že se tahle možnost přetřásala už dřív a že hrozilo každou chvíli, že se stane skutečností, ale nějak se mi podařilo tuto noční můru vytěsnit někam mimo vědomí. Ježto jsem byl coby druhorozený předurčen pro církevní dráhu, ani jsem nějak nepředpokládal, že by se mě záležitosti týkající se správy našeho panství měly nějak dotknout. Ale jak vidno, mýlil jsem se. Damoklův meč dopadl. Byl jsem zpátky doma a všechno špatné, co jsem tu kdy prožil, se mi zase neodbytně dralo před oči.

Zvonařická mezihra

1

Vyrůstal jsem s bratrem Hynkem, který byl (a vlastně možná pořád ještě je) o dobrých pět let starší než já. V důsledku tohoto velkého věkového rozdílu jsem byl vždy tak trochu za otloukánka, což vinou toho, že je Hynek blbec, není otřepaná fráze, ale holá skutečnost se všemi důsledky z toho plynoucími. Kdykoli mohl, a on mohl skoro pořád, dával mi najevo, že je starší. Musel jsem ho ve všem poslouchat, plnit jeho zhovadilé příkazy a dělat vše, co si umanul. Jeho průšvihy padaly s železnou pravidelností na moji hlavu, mé zásluhy si zase s oblibou přisvojoval. Díky Hynkovi jsem v sobě postupem času ale vypěstoval vlastnosti, jako je lstivost a úskočnost, protože bez nich bych možná ani nepřežil své dětství.

Hynek byl určitě starší, určitě byl i silnější, ale rozhodně nebyl chytřejší. S přibývajícími roky ztrácel náskok, který mu byl dán do vínku věkem, a jeho svrchovaná krutovláda se pomalu stávala soubojem dvou vůlí, z nichž jedna představovala hrubou, leč poněkud tupou sílu, zatímco druhá – pod maskou zdánlivě neotřesitelné loajality – představovala sveřepý odpor a z něj vyplývající neustálý zdroj problémů. Navenek vše vypadalo následovně: Hynek dostal od otce úkol a ten, jak byl zvyklý, přehrál na mě. Já se do úkolu pustil s plnou vervou, ale něco se nešťastnou náhodou zvrtlo. Ne mojí vinou, samozřejmě… Vlastně si to Hynek zavinil sám. Jindy mi Hynek vymyslel takový úkol, abych se jím, pokud možno, co nejvíc ponížil před ostatními. A ono se to zase nějak pokazilo…

Můj bratr byl dalek toho vidět v mém počínání nějakou zlomyslnost, ale výčet nešťastných náhod, plynoucích z našeho vzájemného vztahu, začal být časem podezřelý i jemu. Nemohl mi vyčítat liknavost v plnění příkazů, nikdy jsem se zbytečně nehádal a vždy jsem byl připraven plnit úlohy, které mi byly zadány. Přesto bratrova úkolování ubývalo, až přestalo docela. Několikrát mě ještě dost surově zbil, ale ani to už neměl tak snadné jako dřív a nějakou tu ránu při té příležitosti také vždy utržil. Ale nikdy to úplně nevzdal. Bál jsem se, že mě jednou zmlátí tak, že už nevstanu. A i když už byl starší, za sebou měl kavalírské jízdy, službu v armádě, takže ho člověk celý rok téměř neviděl, věděl jsem, že to nevzdá. Věděl jsem, že bude stále čekat na příležitost, aby mě tvrdě ztrestal. A tvrdě, to znamenalo, že by mě byl schopen umlátit k smrti.

Dokud byla naživu naše máma, dařilo se jí držet naše sourozenecké různice v přijatelných mezích, ale po její smrti už jsem byl vydán bratrovi zcela napospas. Otec byl ochoten se do rozmíšky vložit jedině v případě, že by mě bratr ponižoval před poddanými, čímž by snižoval důstojnost nejen mojí, ale s mou osobou by snižoval i důstojnost celého rodu. Což se nezřídka dělo, zřídka tomu byl však otec přítomen nebo se o tom vůbec doslechl. Často si mě bratr takto dobíral i před svými stejně starými přáteli, což byli synové okolních rytířů a zemánků, kteří byli s Hynkem vychováváni. Což už bylo ovšem na pováženou – tohle nebyla holota, která by klopila zrak a tvářila se, že si ničeho nevšimla. Byli u toho, smáli se tomu a já si to všechno pamatoval, stejně jako si to určitě museli pamatovat oni.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhou nohou v hrobě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.