Vzor citace: Šámal, P. a kol. Trestní právo hmotné. 8. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, s. 1052.

Právní stav učebnice je k 1. 7. 2016.

Recenze:

doc. JUDr. Věra Kalvodová, Dr.

JUDr. Miroslav Růžička, Ph.D.

JUDr. Tomáš Sokol

© JUDr. Lukáš Bohuslav, Ph.D., JUDr. Adolf Dolenský, CSc.,
doc. JUDr. Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D., doc. JUDr. Mgr. Jiří Herczeg, Ph.D.,
JUDr. Jaromír Hořák, Ph.D., JUDr. Jiří Krupička, Ph.D., prof. JUDr. Oto Novotný, CSc., JUDr. Stanislav Rizman, prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph.D., JUDr. Radek Šmerda, Ph.D., prof. JUDr. PhDr. Michal Tomášek, DrSc., JUDr. Marie Vanduchová, CSc.,
JUDr. Rudolf Vokoun, CSc., 2016

ISBN 978-80-7552-358-7 (váz.)

ISBN 978-80-7552-359-4 (e-pub)

Seznam autorů

Vedoucí autorského týmu:

– prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph.D.

Tajemnice vedoucího autorského týmu pro obecnou část:

– JUDr. Marie Vanduchová, CSc.

Tajemník vedoucího autorského týmu pro zvláštní část:

– JUDr. Lukáš Bohuslav, Ph.D.

Obecná část:

JUDr. Lukáš Bohuslav, Ph.D.

– kapitola XX

JUDr. Adolf Dolenský, CSc.

– kapitola II

doc. JUDr. Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D.

– kapitola X, XIII

doc. JUDr. Mgr. Jiří Herczeg, Ph.D.

– kapitola VIII, XI, XII

prof. JUDr. Oto Novotný, CSc.

– kapitola I, II, III, IV, V, XIV, XV, XVI, XVII

prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph.D.

– kapitola I, VI, VII, XIX, XX

prof. JUDr. PhDr. Michal Tomášek, DrSc.

– kapitola II

JUDr. Marie Vanduchová, CSc.

– kapitola XV, XVI, XVII, XVIII

JUDr. Rudolf Vokoun, CSc.

– kapitola IX

Zvláštní část:

JUDr. Lukáš Bohuslav, Ph.D.

– kapitola III

JUDr. Adolf Dolenský, CSc.

– kapitola I, IV

doc. JUDr. Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D.

– kapitola III, X

doc. JUDr. Mgr. Jiří Herczeg, Ph.D.

– kapitola II, XIII

JUDr. Jaromír Hořák, Ph.D.

– kapitola I

JUDr. Jiří Krupička, Ph.D.

– kapitola V, VIII

prof. JUDr. Oto Novotný, CSc.

– úvodní kapitola

JUDr. Stanislav Rizman

– kapitola IX

prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph.D.

– úvodní kapitola, kapitola V, VI

JUDr. Radek Šmerda, Ph.D.

– kapitola XI, XII

JUDr. Marie Vanduchová, CSc.

– kapitola IV

JUDr. Rudolf Vokoun, CSc.

– kapitola VII, VIII, X

Autoři děkují JUDr. Evě Hammerschmiedové a MUDr. Sylvě Dolenské, dcerám JUDr. Adolfa Dolenského, CSc., za souhlas k použití a přepracování textů

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy:1

Ústava

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky ze dne 16. 12. 1992, ve znění pozdějších předpisů

Listina

usnesení předsednictva ČNR ze dne 16. 12. 1992 o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, uveřejněné pod č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

Deklarace

Všeobecná deklarace lidských práv, In Mezinárodní dokumenty o lidských právech, anglicky a česky (sestavil Adamus, V.), Linde Praha 2000

Úmluva

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod a Protokoly na tuto Úmluvu navazující (č. 209/1992 Sb.)

MPOPP

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (č. 120/1976 Sb.)

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

SEU

Smlouva o Evropské unii

branný zákon

zákon č. 585/2004 Sb., o branné povinnosti a jejím zjišťování, ve znění pozdějších předpisů

celní zákon

zákon č. 13/1993 Sb., celní zákon, ve znění pozdějších předpisů

devizový zákon

zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění pozdějších předpisů

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení, ve znění pozdějších předpisů

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

ř. v. t.

Řád výkonu trestu odnětí svobody, vydaný vyhláškou Ministerstva spravedlnosti č. 345/1999 Sb., ve znění pozdějších
předpisů

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

tr. zákon z r. 1852

zákon č. č. 117/1852 ř. z., trestní zákon o zločinech, přečinech a přestupcích, ve znění pozdějších předpisů

tr. zákon z r. 1950

zákon č. 86/1950 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů

tr. zákon z r. 1961

zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů

Zákl-1

Základní řád ozbrojených sil České republiky

zák. o advokacii

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii, ve znění pozdějších předpisů

zák. o ochraně hosp. soutěže

zákon č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže, ve znění pozdějších zákonů

zák. o Policii

zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky, ve znění pozdějších předpisů

zák. o přestupcích

zákon ČNR č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění pozdějších předpisů

zák. o Rejstříku trestů

zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů

zák. o soudech a soudcích

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů

zák. o tr. odpovědnosti p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim, ve znění pozdějších předpisů

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů

z. m. j. s.

zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních, ve znění pozdějších předpisů

z. o. k.

zákon č. 90/2009 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon obchodních korporacích), ve znění pozdějších předpisů

z. p. m. s.

zákon č. 257/2000 Sb., o probační a mediační službě, ve znění pozdějších předpisů

z. s. m.

zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví
ve věcech mládeže, ve znění pozdějších
předpisů

z. s. z.

zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, ve znění pozdějších předpisů

z. v. t.

zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, ve znění pozdějších předpisů

živnostenský zákon

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů.

Další zkratky:

EP

Evropský parlament

ES

Evropské společenství

ESD

Evropský soudní dvůr

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EU

Evropská unie

Sb.

Sbírka zákonů

Sb. m. s.

Sbírka mezinárodních smluv

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

Sb. n. a u. ÚS

Sbírka nálezů a usnesení (vydávaná Ústavním soudem České republiky v nakladatelství C. H. Beck, Praha)

Sb. NSS

Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího správního soudu

Sb. rozh. tr.

Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek (vydávaná Nejvyšším soudem ČR v nakladatelství Novatrix Praha).

sp. zn.

spisová značka

1Pozn.: Tam, kde u citovaného paragrafu není uvedena žádná zkratka právního předpisu, rozumí se tímto předpisem trestní zákoník, nevyplývá-li z textu něco jiného.

Předmluva k 8. vydání

Nové vydání učebnice trestního práva hmotného vychází po dvou letech, v průběhu kterých došlo k několika novelizacím jak trestního zákoníku, tak zákona o soudnictví ve věcech mládeže a zákona o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim. Všechny tyto novelizace, a to včetně podstatné novelizace zákona o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim, provedené zákonem č. 183/2016 Sb., jsme zapracovali do již osmého vydání této učebnice, a proto bylo třeba text učebnice v potřebné míře přepracovat a doplnit.

S přihlédnutím k moderním pedagogickým a didaktickým přístupům jsme se v novém vydání učebnice pokusili vyložit základní souhrn odborných poznatků, které předkládáme zejména studentům právnických fakult. Pokud jde o rozsah výkladu, vycházeli jsme především z vymezení požadavků na znalosti potřebné pro absolvování studia v oboru trestního práva. Z tohoto hlediska jsme text učebnice potřebným způsobem utřídili. Přitom jsme usilovali o lapidárnost výkladu, zvýraznili jsme základní požadované znalosti oproti poznatkům, které jsou sice jistě také důležité, ale výklad spíše vysvětlují, dokreslují nebo doplňují. Zhodnocení, jak se nám to podařilo, již patří studentům, a proto bychom přivítali jejich připomínky a ohlasy.

Učebnice v novém vydání samozřejmě zachovává a rozvíjí vše osvědčené z textů obsažených v řadě předchozích vydání, a to především členění na dva základní díly – obecnou a zvláštní část. Snažili jsme se také o vhodné spojení teoretických výkladů s praktickými přístupy, zejména pokud jde o využívání publikovaných rozhodnutí Ústavního soudu, Nejvyššího soudu a dalších obecných soudů, samozřejmě se zásadním zohledněním judikatury Evropského soudu pro lidská práva. Proto učebnice také pokračuje v osobitém systému práce s příklady (jejich vymezení a pozdější řešení na šedém pozadí), jehož cílem je na základě analýzy předložených případů rozvíjet trestněprávní myšlení studentů a blíže jim zpřístupnit teoretické výklady. V potřebné míře jsou do učebnice zařazeny tabulky a grafy, jež napomáhají pochopení výkladu, který přehledným způsobem doplňují. Proto učebnice může dobře sloužit i širšímu okruhu zájemců o trestní právo.

Trestní právo hmotné má subsidiární povahu, v rámci níž poskytuje ochranu právním statkům chráněným primárně jinými právními odvětvími. Pro trestní právo mají však také velký význam morální pravidla, která plní ve společnosti značnou roli a na něž trestní normy také velmi významně navazují. V té souvislosti se často zdůrazňuje, že trestní právo hmotné nejvíce ze všech právních odvětví celého právního řádu vyjadřuje „morální (etické) minimum povýšené na zákon“ a zejména „hierarchii hodnot dané společnosti“, a to v tom smyslu, že trestní zákoník by měl vyjadřovat ve své systematice a stanovením typové společenské škodlivosti jednotlivých trestných činů ve vzájemných vazbách „ocenění“ společenských hodnot v určitém období vývoje společnosti. Tuto skutečnost je třeba mít stále na zřeteli i při studiu trestního práva, aby byly náležitě pochopeny nejen jeho základní zásady, instituty a přístupy, ale také jeho role v moderní demokratické a pluralitní společnosti.

Učebnice je především určena studentům právnických fakult. Připomínáme, že při studiu trestního práva se však nelze omezit jen na použití textu učebnice, ale je zcela nezbytné pracovat i s právními předpisy, zejména trestním zákoníkem, zákonem o soudnictví ve věcech mládeže a zákonem o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim. Z hlediska procesních souvislostí je důležité používat též trestní řád. V potřebném rozsahu je nutné využívat rovněž literaturu a judikaturu.

Autorský kolektiv pod vedením prof. JUDr. Pavla Šámala, Ph.D., tvoří převážně interní a externí členové katedry trestního práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy.

V neposlední řadě chceme poděkovat všem, kteří nám sdělili své poznatky a připomínky týkající se předchozího vydání učebnice. Naše poděkování patří i všem pracovníkům nakladatelství Wolters Kluwer ČR, kteří se podíleli na vydání tohoto díla.

Práce odpovídá právnímu stavu a judikatuře k 1. 7. 2016.

prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph.D., jménem autorského kolektivu

DÍL PRVNÍ

OBECNÁ ČÁST

KAPITOLA I

Trestní právo hmotné, jeho funkce a jeho místo v právním řádu

§ 1 Trestní právo, jeho pojem a funkce

A. Česká republika má od roku 2009 nový trestní zákoník (č. 40/2009 Sb.). České trestní právo je součástí českého právního řádu a je odvětvím veřejného práva. Cílem trestního práva je chránit práva fyzických i právnických osob a další elementární hodnoty garantované Ústavou ČR a Listinou základních práv a svobod (tzv. právní statky) a v konfliktních případech prosadit právo proti bezpráví. Míněna je ochrana před trestnými činy vypočtenými taxativně v trestněprávních normách. Trestněprávní ochrana záleží v tom, že trestní právo určuje, které ze společensky škodlivých činů jsou trestné, a stanoví tresty za jejich spáchání a upravuje i ukládání ochranných opatření (ochranné léčení, zabezpečovací detence, zabrání věci a ochranná výchova). Právě v trestním právu nejvýrazněji vystupují základní etické hodnoty, na kterých je založen právní stát a občanská společnost. Z nich vychází utváření právních statků, trestněprávních norem a skutkových podstat trestných činů i pravidel pro aplikaci trestních sankcí.

Vymezujeme-li tedy na základě těchto obecných přístupů pojem trestního práva, musíme vyjít z ochrany, kterou trestní právo poskytuje před kriminalitou, která útočí proti nejdůležitějším právním statkům naší společnosti v daném stadiu jejího vývoje, tedy nejdůležitějším chráněným právním hodnotám či chráněným společenským zájmům (objekt či předmět ochrany trestného činu). Chráněnými právními statky jsou zejména práva a oprávněné zájmy fyzických a právnických osob a dalších subjektů, jakož i právem chráněné zájmy společnosti a státu, včetně ústavního zřízení České republiky. V té souvislosti je však třeba zdůraznit, že ze subsidiárního charakteru trestního práva vyplývá, že trestněprávní ochrana je namístě jen tehdy, pokud k ochraně nepostačují prostředky jiných právních odvětví, zejména práva správního, občanského, rodinného, obchodního apod., neboť trestněprávní řešení je třeba považovat vždy za nejzazší řešení ve smyslu principu ultima ratio (srov. § 12 odst. 2). Lze tedy říci, že trestní právo chrání práva a oprávněné zájmy fyzických a právnických osob a dalších subjektů, jakož i právem chráněné zájmy společnosti a státu, včetně ústavního zřízení České republiky, jen tehdy, jestliže právní prostředky jiných právních odvětví k jejich ochraně nepostačují. V tomto smyslu se někdy mluví o trestním právu jako o právu sekundárním (druhotném) a někdy i o jeho podpůrné fragmentární povaze, neboť normy trestního práva neupravují primární předmět mimotrestní právní regulace v celé jeho šíři, ale vybírají si jen určité fragmenty společenských vztahů, které jsou primárně chráněné (upravené) jinými právními odvětvími.1 Nebylo by však jistě správné chápat to v tom smyslu, že trestní právo je jen jakýmsi doplňkem tohoto primárního předmětu právní regulace ve smyslu jeho sankcionování, neboť jde o právo zcela samostatné, které vykazuje veškeré elementy práva ve smyslu právního odvětví, neboť jednoznačně vymezuje předmět ochrany jak obecně tím, že vymezuje, co je trestný čin, a vlastním pojmoslovím stanoví podmínky trestní odpovědnosti, tak i konkrétně vymezením jednotlivých skutkových podstat trestných činů, a stanovením zvláštních trestních sankcí. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že trest je specifickou sankcí pouze práva trestního.2 Doplňujícím prostředkem ochrany v rámci trestních sankcí jsou ochranná opatření, která však již nejsou vlastní jen trestnímu právu.3

V návaznosti na to si můžeme definovat trestní právo hmotné jako odvětví veřejného práva, které chrání nejdůležitější právní statky naší společnosti, zejména práva a oprávněné zájmy fyzických a právnických osob a dalších subjektů, jakož i právem chráněné zájmy společnosti a státu, včetně ústavního zřízení České republiky před trestnými činy taxativně uvedenými v trestněprávních normách tím, že vymezuje, co je trestný čin, stanoví podmínky trestní odpovědnosti, okolností vylučujících trestní odpovědnost a důvody zániku trestní odpovědnosti, druhy trestních sankcí, způsob jejich ukládání, výkonu i zániku jejich výkonu, včetně podmínek zahlazení odsouzení. Trestní právo hmotné se uplatňuje i v rámci trestněprávních vztahů, když základním trestněprávním (hmotněprávním) vztahem je poměr pachatele trestného činu a státu, který vzniká spácháním trestného činu, kde právu státu uložit pachateli trestní sankci odpovídá jeho oprávnění, aby bylo přitom postupováno jen podle a v rámci ustanovení trestního zákoníku.

Proto se někdy trestní právo hmotné definuje jako systém právních norem regulujících vznik, změnu a zánik ochranných trestněprávních vztahů.4 Takový přístup k vymezení pojmu trestního práva hmotného však nepovažujeme za zcela přesný, neboť v případě vzniku trestněprávního vztahu již trestněprávní ochrana selhala a došlo ke spáchání trestného činu. Trestní právo však svou ochrannou funkci splňuje i v případě, kdy ještě nedošlo ke spáchání trestného činu, a proto definice trestního práva hmotného zaměřující se na vznik, změnu a zánik trestněprávních vztahů, byť zdůrazňující ochrannou funkci těchto vztahů, je příliš zužující, když náležitě nevyjadřuje ani preventivně-represivní funkci trestního práva, zejména pokud se zaměřuje na předcházení trestné činnosti.

Rozlišujeme trestní právo hmotné (materiální) stanovící, co je trestným činem a jaký trest lze za něj uložit a jaké ochranné opatření lze při jeho spáchání uložit, a trestní právo procesní (formální) upravující trestní řízení, tj. procedurální postup trestních orgánů v trestních věcech.5 Někdy se mluví i o tzv. trestním právu vykonávacím (míněny jsou zvláště právní normy upravující výkon trestů a ochranných opatření). Jakkoli je smyslem trestního práva procesního prosazení trestního práva hmotného, je třeba mezi hmotněprávním a procesněprávním aspektem obvykle přísně rozlišovat. Zvláště je nutno rozlišovat mezi pachatelem (hmotněprávní termín) a podezřelým, obviněným, obžalovaným či odsouzeným (procesněprávní termíny), mezi tresty a ochrannými opatřeními (hmotněprávní sankce) a předvedením, zadržením či vazbou (procesněprávní opatření) i v jiných směrech. Tyto diference vystoupí názorně do popředí při srovnání hmotněprávního vztahu, který vzniká spácháním trestného činu mezi jeho pachatelem a státem, a hlavního procesněprávního vztahu, kterým je vztah mezi obviněným (obžalovaným) a orgány činnými v trestním řízení. Trestní právo hmotné je kodifikováno v trestním zákoníku, trestní právo procesní je kodifikováno v trestním řádu. Tato učebnice je věnována trestnímu právu hmotnému.

Podobně jako v občanském právu můžeme od trestního práva ve smyslu objektivním, jako souhrnu závazných a vynutitelných právních norem upravujících trestní moc státu a poskytujících shora uvedenou ochranu nejdůležitějším právním statkům, odlišovat trestní právo ve smyslu subjektivním, které obsahuje právo státu, aby za činy, které jsou v trestním zákoníku označeny za trestné (srov. § 13 odst. 1), ukládal prostřednictvím trestních soudů trestní sankce (tresty a ochranná opatření), které trestní zákon stanoví (§ 36 a násl.). Trestní právo subjektivní v tomto smyslu však není ničím jiným než jednou z funkcí státu, která nezbytně vyplývá z trestního práva ve smyslu objektivním.

Součástí trestního práva hmotného je i trestní právo mezinárodní, které je třeba odlišovat od mezinárodního trestního práva, které je součástí mezinárodního práva veřejného a upravuje trestní odpovědnost fyzických osob za zločiny podle mezinárodního práva, jimiž se rozumí zločiny proti míru, válečné zločiny a zločiny proti lidskosti, o kterých rozhodují mezinárodní trestní tribunály (např. stálý Mezinárodní trestní soud v Haagu zřízený na základě tzv. Římského statutu přijatého dne 17. 7. 1998).6 Trestní právo mezinárodní je součástí vnitrostátního práva, neboť se jím rozumí ty součásti trestního práva hmotného, které jsou důsledkem promítnutí mezinárodních závazků (zejména ve formě mezinárodních smluv) do trestního zákoníku (srov. hlavu XIII zvláštní části trestního zákoníku o trestných činech proti lidskosti, proti míru a válečných trestných činech).

O trestním právu hmotném se někdy hovoří jako o trestním právu v užším slova smyslu nebo jako o kriminálním trestním právu, neboť vedle něj existuje i správní trestní právo, kde ovšem nauka správního práva přesněji hovoří o správním trestání, které je součástí práva správního a nikoli trestního, byť se také významně podílí na ochraně před protiprávními činy, které však mají povahu správních (nikoli trestních) deliktů (přestupky, jiné správní delikty fyzických osob a správní delikty právnických osob), za něž jsou ukládány správní sankce (nikoli tresty), a proto podle našeho názoru není vhodné užívat pojem „správní trestní právo“, který může být i zavádějící.7

B.Funkce trestního práva se vyvozují z koncepce právního státu, vycházející zejména z vázanosti demokratického státu právem a z ochrany lidských práv, jakož i v návaznosti na to z postavení trestního práva v našem právním systému. Přitom je třeba reflektovat i základní ústavní principy zákonnosti, garance lidských práv a svobod a ochrany individuálních a společenských zájmů. S přihlédnutím k obecným funkcím práva se na tomto podkladě pak zpravidla vymezují ochranná, regulativní a preventivně-represivní funkce trestního práva.

Listopadová revoluce, ze které vzešel náš současný demokratický systém, vedla a vede nutně k metamorfóze celého právního řádu včetně práva trestního. Při této demokratické trestněprávní reformě je třeba vycházet v prvé řadě z komplexu mezinárodních dokumentů o lidských právech, zejména ze Všeobecné deklarace lidských práv, z Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, z evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, z dokumentů Helsinské konference i z jiných mezinárodních dokumentů. Dlouhá řada novelizací trestního práva hmotného, ke kterým od té doby došlo, nemohla toto očekávání splnit v celém rozsahu. Proto byl v roce 2009 přijat trestní zákoník (č. 40/2009 Sb.). Na nové kodifikaci trestního práva procesního se pracuje.

Základní funkcí trestního práva je ochrana společnosti před kriminalitou, tj. ochrana před trestnými činy, za které lze považovat pouze činy vyššího stupně škodlivosti pro společnost (pro chráněné právní statky).8 Ochrana společnosti před kriminalitou se uplatňuje především prostřednictvím postihu trestných činů, za které lze považovat pouze ty protiprávní činy, které trestní zákoník označuje za trestné a jejichž znaky jsou uvedeny v tomto zákoníku (srov. § 13 odst. 1); jiný zákon v současné době nestanoví trestné činy, byť trestní odpovědnost mladistvých a sankce jim ukládané upravuje zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže (§ 109; srov. i § 110) a trestní odpovědnost právnických osob a sankce jim ukládané upravuje zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim (srov. § 110). Trestní právo jako součást systému společenské a státní kontroly se soustřeďuje a omezuje na ochranu před trestnou činností, přičemž musí významně přispívat k udržení kriminality v určitých hranicích a podle možnosti i k jejímu postupnému omezování. Zároveň však musí být utvářeno v souladu s demokratickými, společensko-politickými, kriminologickými a právními idejemi.9 Vztah trestního práva vůči demokracii je především v tom, že trestní právo vytváří demokracii náležitý a potřebný prostor, ale zároveň nezasahuje a nesmí zasahovat do společenského, politického a hospodářského života z jiného důvodu než k ochraně před trestnými činy vymezenými v trestním zákoníku, popř. v dalších zákonech, které jsou prameny trestního práva. Tím ochranná funkce navazuje na zásadu subsidiarity trestní represe, včetně principu ultima ratio (§ 12 odst. 2), čímž tato funkce brání i tzv. hypertrofii trestní represe, která je příznačná pro totalitní režimy,10 byť i v demokratických režimech v určitých obdobích může docházet k zostřování trestní represe v závislosti na aktuální společenské situaci.

Funkce regulativní spočívá v přesném vymezení podmínek a hranic trestní odpovědnosti a vymezení podmínek ukládání trestů a ochranných opatření, včetně stanovení jejich druhu a výměry, čímž navazuje na zásadu zákonnosti (§ 12 odst. 1). Tím, že regulativní funkce diferencuje formy, kritéria a hranice uplatňování trestní odpovědnosti a právních následků trestné činnosti, napomáhá správné kvalifikaci spáchaných skutků a uložení spravedlivých a přiměřených trestů a ochranných opatření jejich pachatelům.

Na ochrannou funkci trestního práva navazuje funkce preventivně-represivní, která v sobě zahrnuje v dialektické jednotě prevenci i represi, poněvadž trestní právo se zaměřuje nejen na předcházení trestné činnosti, ale současně i na diferencovaný a individualizovaný spravedlivý postih pachatelů trestných činů. Jednota prevence a represe se uplatňuje jak z hlediska základů trestní odpovědnosti, tak i při ukládání trestů. V případech spáchání trestných činů trestní právo působí v souladu s touto funkcí represivně i preventivně.

V rámci pojetí trestní odpovědnosti trestní právo působí jak preventivně stanovením skutkových podstat trestných činů a dalších podmínek trestní odpovědnosti, tak i represivně uplatňováním trestní odpovědnosti vůči pachatelům (fyzickým osobám a právnickým osobám) konkrétních trestných činů. Stejně tak v oblasti trestních sankcí plní funkci ochrany společnosti uložený trest jak vůči pachateli trestného činu, kterému byl trest vyměřen, čímž se projevuje moment
represe (ve formě postihu pachatele a zabránění mu v další trestné činnosti), ale zároveň i moment individuální prevence (ve formě výchovy pachatele – fyzické osoby k řádnému životu, jeho resocializace a reintegrace do společnosti, anebo u pachatele – právnické osoby k ovlivnění její další činnosti, aby byla v souladu s právním řádem a aby se vyvarovala protispolečenských trestných činů), a současně i moment generální prevence vůči dalším osobám – potenciálním pachatelům – fyzickým osobám a právnickým osobám (výchovné působení trestu na ostatní členy společnosti). Preventivní význam trestního práva je však třeba spatřovat i v tom, že zákonné definice trestných činů pomáhají při formování pravidel řádného chování lidí ve společnosti, při utváření právního vědomí lidí a veřejného mínění, ale i v některých jiných směrech. Trestní právo je ovšem pouze součástí systému sociální a státní kontroly a při ochraně před kriminalitou musí být jeho působení doplněno o mimotrestní preventivní opatření.

Přestože se někdy tato funkce dělí na funkci preventivní a funkci represivní, není to podle našeho názoru správné, neboť tyto funkce nelze od sebe oddělit, když preventivní působení je vždy spojeno i s represivním působením a naopak. Nezbytné spojení působení preventivního a represivního je možné také ukázat na tom, jak trestní právo zabraňuje pachateli v dalším páchání trestné činnosti, když se tak může stát přímo tím, že se pachateli uložením např. trestu odnětí svobody fyzicky znemožní dopustit se určitého jednání, anebo nepřímo už samotnou existencí trestu v zákoně za určité jednání a obavou z jeho uložení a výkonu, vědomím jeho neodvratnosti nebo určitým specifickým způsobem výkonu některých druhů trestů (např. obecně prospěšných prací, které jsou vykonávány na veřejnosti).

Proto i autoři, kteří tyto funkce trestního práva oddělují,11 buď poukazují na zásadu jednoty trestní prevence a represe, neboť trestněprávní prostředky, které využívá trestní právo, mají nejen represivní, ale plní mimo negativních úloh i preventivní účel,12 anebo uvádějí, že individuální represe působí zároveň do jisté míry (svou určitou částí, tj. výchovnými metodami negativní povahy) jako represivní prostředek výše zmíněné individuální prevence, a to pokud možno s účinkem i generálně preventivním. Tím je individuální represe vtahována do „hry“ rovněž jako prostředek generální prevence, platí pro ni obdobně vše, co bylo a bude řečeno o poměru individuální a generální prevence v souvislosti s uloženým trestem. Individuální preventivní funkce trestního práva se orientuje vedle metod pozitivních i na metody represivní, restriktivní … ve smyslu negativní metody výchovy.13 Aby pak tito autoři překonali nutnost spojení preventivního a represivního působení, dovozují, že individuální prevence a individuální represe představují překrývající se kruhy, přičemž toto „překrytí“ je tvořeno negativními preventivně výchovnými metodami působení na pachatele, tzn. individuální preventivní represí. Mimo toto překrytí stojí na jedné straně individuální zabraňující represe a na straně druhé individuální pozitivní prevence.14 Tato řešení však dostatečně nevyjadřují shora uvedený dialektický vztah prevence a represe, jak je vyjádřen ve shora uvedeném vymezení funkce preventivně-represivní.

Základním vztahem jednotlivých funkcí trestního práva je vztah funkcí ochranné a regulativní, který je doplněn působením funkce preventivně-represivní. Aniž bychom chtěli podceňovat působení regulativní funkce trestního práva, máme za to, že dominantní je působení ochranné funkce trestního práva, a to jak z hlediska působení ve společnosti, tak i ve vztahu ke kriminalitě. Na druhé straně je ochranná funkce zajišťována prostřednictvím regulativní funkce trestního práva, čímž se právní regulace stává prostředkem ochrany trestním právem chráněných právních statků, jakož i naplňování dalších cílů, obsažených zejména ve funkci preventivně-represivní. Při uplatňování funkce preventivně-represivní je totiž třeba také dbát na vyvážené uplatňování trestní represe a prevence při ukládání trestních sankcí (srov. § 36 a násl.). Trestní zákoník z roku 2009 tu vychází ze zásady pomocné úlohy trestní represe (srov. § 38 odst. 2), což z hlediska účelu trestu znamená, že k jeho dosažení má vést jen nezbytná míra trestní represe, která je nutná s ohledem na povahu a závažnost spáchaného trestného činu, poměry pachatele, jeho dosavadní způsob života a možnosti jeho nápravy (§ 39). Negativním projevem nesprávného poměru mezi generální a individuální prevencí známým z minulosti je tzv. exemplární potrestání spočívající v tom, že se konkrétní přísnost trestu neodůvodňovala hledisky individuální prevence, ale potřebou odstrašit veřejnost přehnaně přísným trestem uloženým pachateli. Exemplární potrestání je tak vždy důsledkem porušení vyváženého vztahu mezi prevencí a represí a povýšení momentu trestní represe na úkor prevence (srov. nález Ústavního soudu publikovaný pod č. 47 ve sv. 10 roč. 1998 – I. díl Sb. n. a u. ÚS).

Jako součást systému sociální a státní kontroly se musí trestní právo soustředit a omezit na ochranu před kriminalitou, musí významně přispívat k udržení kriminality v patřičných mezích a podle možností i k jejímu omezování, přičemž musí být v souladu s demokratickými kriminálněpolitickými a právními vymoženostmi i utvářeno.

Proti těmto elementárním zásadám právní kultury se náš stát od roku 1948 neustále prohřešoval. Podobně jako ve všech totalitních státech došlo i u nás ke značné hypertrofii státních mocenských mechanismů, včetně hypertrofie trestní represe, což značně kontrastovalo s deklarovaným postulátem pomocné úlohy represe. Především bylo trestní právo koncipováno jako instrument k potlačení politické opozice, politických protivníků i lidí jiného politického, mravního či náboženského smýšlení a k postihu jednotlivých projevů neposlušnosti a bylo v těchto směrech vydatně uplatňováno. Protože trestní zákon o zločinech, přečinech a přestupcích č. 117 z roku 1852 a zákon na ochranu republiky č. 50 z roku 1923, které tehdy u nás platily, dávaly v naznačených směrech státu málo možností, byl přijat v roce 1948 zákon č. 231/1948 Sb., na ochranu lidově-demokratické republiky, a v tomto duchu byla koncipována i řada ustanovení v pozdějším trestním zákoně č. 86/1950 Sb., i v trestním zákoně č. 140/1961 Sb. (viz zejména tehdejší ustanovení o trestných činech proti republice, o trestném činu výtržnictví podle § 202 tr. zákona z roku 1961 a o některých jiných trestných činech a jejich výklad v komentářích a v judikatuře).15 V těchto směrech byly důvodem postihu většinou činy, jimiž se občané stavěli totalitní moci na odpor a jimiž využívali svých nezadatelných lidských a občanských práv na svobodu pokojného shromažďování a sdružování, na svobodu přesvědčení a projevu, práva podílet se na vládě své země, práva svou zemi opustit a jiných práv a svobod, což jsou zajisté činy společensky adekvátní a prospěšné a nikoli činy škodlivé pro společnost.16 Škodlivost těchto činů pro tehdejší vládnoucí skupinu stranických a státních činitelů byla ovšem nepopiratelná. Trestního práva bylo dále používáno jako instrumentu politických a ekonomických reforem (např. při kolektivizaci zemědělství – ustanovení § 135 a § 136 tr. zákona z roku 1950 o trestném činu ohrožení jednotného hospodářského plánu a jiná ustanovení) i k pokusům o řešení ekonomických problémů represí (např. ustanovení § 128 tr. zákona z roku 1961 o trestném činu dodávky výrobku a prací zvlášť vadné jakosti). Namísto práva nastoupil politický účel. Ale nespravedlnost se nestává spravedlností, má-li formu spravedlnosti, dostane-li formu zákona.

Ke zmíněné hypertrofii přispívalo však i přeceňování úlohy trestního práva a možností trestů při ochraně před pravou kriminalitou. Naivní představa o všemocnosti trestní represe, podle níž je v zájmu účinné ochrany společnosti používat širokých formulací skutkových podstat trestných činů a podle níž je účinnost trestů přímo úměrná jejich přísnosti, dlouhá léta dominovala. Tyto deformace trestní politiky, které byly často zdůvodňovány potřebami boje s kriminalitou, účinnost těchto snah ve skutečnosti nakonec zeslabily, vedly zejména k deformacím společenského právního a morálního vědomí, k určitému setření hranic mezi delikventy a řádnými občany a k opačným účinkům trestů či alespoň k zeslabení žádoucích účinků.

V šedesátých letech se v těchto směrech společenská situace poněkud zlepšila, avšak po potlačení Pražského jara v letech 1968 a 1969 opět došlo k podstatnému zhoršení. V období tzv. normalizace bylo trestní právo rozšířeno o řadu nových deliktů. Zákon č. 150/1969 Sb., o přečinech, prohlásil za trestnou např. účast na akci narušující veřejný pořádek, odpírání plnit povinnosti vyplývající z pracovního zařazení v úmyslu podpořit akce poškozující zájmy socialistické společnosti aj., byly posíleny represivní prvky trestu odnětí svobody, byl zaveden tzv. ochranný dohled, který byl co do svého výkonu dohledem policejním apod.

Kroky k odstranění deformací trestního práva byly zejména novela z prosince 1989 (zák. č. 159/1989 Sb.), novela z května 1990 (zák. č. 175/1990 Sb.) a trestní zákoník č. 40/2009 Sb.

V návaznosti na to v posledních desetiletích neustále roste pozornost věnovaná problematice kontroly kriminality. Pod kontrolou kriminality je míněno úsilí státu i společnosti o udržení kriminality v určitých přijatelných mezích nebo o její omezování. Kontrola kriminality se uskutečňuje prostřednictvím trestněprávní strategie či preventivních strategií.

Trestněprávní kontrola se uplatňuje v případech, kdy došlo ke spáchání trestného činu. Někdy se o ní mluví jako o tzv. formální kontrole kriminality, kterou provádějí aplikací trestního práva k tomu povolané státní instituce, tj. trestní soudnictví, státní zastupitelství, policie, vězeňství i probační a mediační služba. Tresty a ochranná opatření jsou nepochybně významnou složkou široké oblasti kontroly kriminality. V naší společnosti tento represivní přístup zatím dokonce převažuje. Ve vyspělých státech se stále výrazněji prosazují tendence preferovat prevenci kriminality. Oproti trestní represi se prevence často jeví jako účinnější a méně nákladná a bezesporu i více perspektivní.

Preventivní strategie se uskutečňují hlavně v rámci kriminální prevence. O ní se někdy mluví jako o tzv. neformální kontrole kriminality, kterou provádějí společenské i státní instituce, rodina, škola, média, charitativní organizace, církve, veřejnost. Kriminální prevence záleží v předcházení trestným činům. Jedná se o nejrůznější aktivity mimotrestního charakteru orientované na kriminogenní faktory, na vytváření zábran proti páchání trestných činů, na omezování příležitostí a podnětů k páchání trestných činů i působení na potenciální pachatele a potenciální oběti. Kriminální prevence je orientována na takové sociální kriminogenní jevy, jako jsou prostituce, alkoholismus a jiné toxikomanie, nezaměstnanost, chudoba, záškoláctví, extremistické skupiny, kasina, bezdomovci aj., na deformace v oficiální politice a v právním řádu či v působení médií, které mohou mít kriminogenní účinky, a na otázky kriminálně preventivního či socializačního působení rodiny, školy, sociálních služeb a jiných institucí. Preventivní význam mohou mít i ustanovení mimotrestních zákonů. Takovým správným krokem bylo v nedávné době např. zrušení anonymních kont v peněžních ústavech (§ 782 občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. ve znění novely obsažené v zákoně č. 367/2000 Sb.; srov. k tomu i dikci § 2676 obč. zák.) Nejohroženější města zpracovávají preventivní programy zaměřené zvláště na opatření situační prevence (např. kamerové televizní systémy v městských kriminogenních zónách) a sociální prevence (např. práce s ohroženou mládeží). Iniciujícím a koordinujícím celostátním orgánem je Republikový výbor pro prevenci kriminality, jehož předsedou je ministr vnitra.

Rozlišování mezi trestní represí a kriminální prevencí je ovšem relativní potud, že kvalifikovaně aplikovaná trestní represe bezesporu má preventivní účinky a v tomto směru můžeme hovořit o prevenci represí.

§ 2 Právní stát a trestní právo

A. Mezi našimi autory není v současné době sporu o tom, že prováděná koncepční přestavba našeho právního řádu musí vycházet z učení o právním státě. Souvislosti trestního práva s tímto učením jsou jednak materiální, jednak formální. Především se budeme zabývat souvislostmi materiálními (obsahovými).

a) Z myšlenek právního státu vychází již pojetí trestního práva, podle něhož základní funkcí trestní represe je ochrana společnosti před kriminalitou.

Ve spojitosti s ujasňováním koncepčních trestněprávních otázek píše řada autorů o druhotném (sekundárním), akcesorickém či subsidiárním charakteru trestního práva, nejčastěji k vystižení jeho závislosti na ostatních právních odvětvích. Těchto charakteristik se většinou používá ve dvojím smyslu. Buď v tom smyslu, že trestní právo chrání společenské hodnoty a vztahy pravidelně již upravené jinými právními odvětvími, což ovšem zdaleka vždy nemusí znamenat recepci jejich právních pojmů, neboť má vlastní pojmosloví se zcela svébytným výkladem základních pojmů, který se mnohdy velmi liší od výkladů pojmů zejména v právu soukromém. Jindy v tom smyslu, že trest je nejzazší (subsidiární) prostředek k ochraně právního řádu, k němuž je možno sáhnout teprve tehdy, když prostředky ostatních právních odvětví nepostačují. Podobná myšlenka je vyjádřena v zásadě pomocné úlohy trestní represe a ostatně i v požadavku ekonomie trestní hrozby.17

Podstata problému v tomto druhém pojetí je v tom, že trestní právo disponuje těmi nejcitelnějšími prostředky státního donucení, které značně zasahují do práv a svobod občanů a jejich blízkých a mohou vyvolat i řadu vedlejších negativních účinků. Proto legitimitu trestněprávních zásahů může odůvodnit výlučně nutnost ochrany elementárních právních hodnot před činy zvlášť škodlivými pro společnost s tím, že neexistuje jiné řešení než trestněprávní a že pasivita státu by mohla vést ke svémoci či svépomoci občanů a k chaosu. Trestněprávní řešení představuje tedy „ultima ratio“ (nejzazší řešení) pro zákonodárce i pro soudce (viz § 12 odst. 2 tr. zákoníku a č. 26/2013 Sb. rozh. tr.). Patrně nejvýstižnější by bylo mluvit o zásadě subsidiarity represe.

K dřívější hypertrofii trestního práva docházelo často na úkor práva administrativního, občanského, pracovního i jiných právních odvětví. Trestní právo do určité míry pohlcovalo jiná právní odvětví nebo je suplovalo. Např. nedovolené opuštění republiky nebylo nikdy nebezpečným a zavrženíhodným jednáním, aby ho bylo možno oprávněně prohlásit za trestný čin, nanejvýš mělo povahu administrativního přestupku, přesto bylo trestným činem postižitelným i několikaletým trestem odnětí svobody, a dokonce i trestem propadnutí majetku.

Nelze ovšem zveličovat ani úlohu represe v ochraně před pravou kriminalitou. Již Montesquieu, Beccaria, Marat a jiní myslitelé XVIII. století, kteří se zabývali vztahem mezi účinností trestů, jejich neodvratností a přísností, dospívali k závěrům, podle nichž vede k bezmocnosti zákonů nikoli mírnost trestů, ale beztrestnost. V oblasti trestněprávního postihu má prvořadý význam hlavně dosažení co nejvyšší objasněnosti trestných činů. To je třeba zvlášť zdůraznit v současné době, kdy se kriminalita velmi rozmohla.

Z řečeného samozřejmě nelze dedukovat, že otázka přísnosti trestu je nicotná. Příliš mírné tresty nejsou při páchání trestných činů dostatečnou zábranou, naopak potenciální pachatele k trestným činům podněcují. Přísnější trestní sankce však není oprávněná, postačí-li mírnější.

Se zásadou subsidiarity represe nerozlučně souvisí uznání primárního významu prevence při ochraně před kriminalitou, soustavné úsilí k omezování kriminogenních faktorů a kriminogenních situací i nejrůznějších příležitostí k páchání trestných činů. To však je již problematika kriminologická.

b) Další okruh koncepčních trestněprávních otázek vychází z priorit hodnotového systému právního státu. Již I. Kant zdůrazňoval, že „veškerá politika musí padnout na kolena před lidskými právy“. Svoboda může být zachována jedině tak, že se s ní bude nakládat jako s nejvyšším principem, který nesmí být obětován účelnosti a jednotlivým výhodám.18 Subjektivní práva musí tvořit základ každého právního státu a v každém demokratickém právním řádu musí mít základní lidská a občanská práva a svobody stěžejní zvláštní nezadatelné postavení.19 Listina základních práv a svobod z roku 1991 v čl. 1 uznává, že „lidé jsou svobodní a rovni v důstojnosti i v právech“ a že „základní práva a svobody jsou nezadatelné, nezcizitelné, nepromlčitelné a nezrušitelné“.

Demokratické trestní právo proto koncentruje svou pozornost v prvé řadě na ochranu osobnosti člověka, jeho důstojnosti a jeho práv a svobod. Tato orientace trestněprávní ochrany vytváří pro rozvoj lidské osobnosti a pro lidské aktivity patřičný prostor.

V těchto směrech došlo k podstatným zlepšením již v novelizacích provedených po „listopadové“ revoluci, jimiž bylo zejména dosaženo, aby občan nemohl být brán k trestní odpovědnosti za využívání svých práv, ve kterých byla posílena ochrana politických práv (volebního práva, svobody sdružování, svobody shromažďování), zdokonaleno ustanovení o trestném činu porušování domovní svobody i řada jiných ustanovení. Řadu z těchto otázek zdařile řeší trestní zákoník č. 40/2009 Sb. Do popředí trestněprávní ochrany se dostal člověk, jeho život a zdraví, jeho práva a svobody, přičemž byla v novém trestním zákoníku provedena zásadní diferenciace míry postihu mezi trestnými činy proti životu, zdraví, svobodě a lidské důstojnosti v sexuální oblasti na jedné straně a trestnými činy majetkovými a hospodářskými na straně druhé.

Prvořadá orientace na ochranu člověka, jeho práv a svobod se v novém trestním zákoníku promítla i do uspořádání systematiky jeho zvláštní části. Na začátku zvláštní části nového trestního zákoníku jsou umístěna ustanovení o skupinách trestných činů proti člověku a jeho právům. Ve zkratce řečeno, je logičtější začínat katalog trestných činů nikoli vlastizradou (jako trestní zákon z roku 1961), ale vraždou. I v tomto směru znamenalo přijetí nového trestního zákoníku – oproti předchozí úpravě – podstatný pokrok. Přitom třeba mít na paměti, že mezi chráněnými právními hodnotami (právními statky) existuje určitá vzájemná podmíněnost a určité vnitřní sepětí. Práva a svobody lidí jsou předpokladem existence demokratického státu, který je současně jejich garantem.

c) Jiný okruh koncepčních trestněprávních otázek vyplývá ze zásady odpovědnosti za spáchání trestného činu. V demokratickém trestním právu je základem trestní odpovědnosti spáchání trestného činu. Trestní právo je konstituováno na odpovědnosti pachatele za spáchaný trestný čin, který je mu možno a třeba vytknout. Škodlivosti a vytýkatelnosti spáchaného trestného činu musí odpovídat i aplikovaný trest. Na této koncepci je založena i spravedlivost rozsudku a trestu. Nespravedlivý rozsudek a trest nejen náležitě nechrání společnost před trestnými činy, ale i narušují společenské vztahy, na kterých je založena. Z velmi naivních východisek pramení představa, že je možné upevnit společnost porušováním právních norem v neprospěch mnohonásobných recidivistů nebo ve prospěch zasloužilých občanů. Charakter trestu jako právního následku trestného činu je odůvodněn myšlenkou odpovědnosti za vinu a myšlenkou zákonnosti. Právo, zákonnost, právní jistota, právní stát, kterých si po zkušenostech z minulosti začínáme konečně vážit, jsou neodmyslitelné od odpovědnosti za jednání. Rovnost všech občanů před trestním zákonem předpokládá, že občan vstupuje do právní sféry teprve svým činem.

Zásada, podle níž je základem trestní odpovědnosti spáchaný trestný čin, byla často porušována ve spojitosti se sporným ustanovením § 41 a § 42 tr. zákona z roku 1961 o zvlášť nebezpečných recidivistech. Podle tohoto ustanovení byly v minulých letech vícenásobným recidivistům za majetkové delikty, kterými byla způsobena škoda ve výši několika set korun nebo dokonce i nižší, leckdy ukládány několikaleté tresty odnětí svobody. Tyto aplikované tresty závažnosti spáchaných činů neodpovídaly, a tak převyšovaly míru viny jejich pachatelů. V zájmu ochrany společnosti se v těchto případech vina pachatelů shledávala spíše v jejich životním stylu a ukládané tresty nebyly spravedlivé.

Z této zásady se do určité míry vymyká institut tzv. ochranných opatření (ochranné léčení, zabezpečovací detence, ochranná výchova, zabrání věci), která lze podle platného trestního práva v zájmu ochrany společnosti aplikovat zejména v případech nebezpečných pachatelů nebo nebezpečných věcí. I u ochranných opatření však je namístě požadavek přiměřenosti prostředků.

Tato zásada bývá běžně spojována se zásadou individuální trestní odpovědnosti fyzických osob za jejich čin. V současném českém trestním právu je uplatňována i zásada individuální trestní odpovědnosti právnických osob za jejich čin (zák. č. 418/2011 Sb.). Stejně jako mnohé evropské země jsme opustili postoj charakterizovaný slovy „societas delinquere non potest“ („společnost – tj. korporace, právnická osoba – nemůže jednat protiprávně“). Nejčastější výhrada k postihu právnických osob patrně záležela v tom, že je při něm velké riziko, že budou postiženy i nevinné osoby, které se na trestné činnosti nijak nepodílely. Toto riziko je však i při trestní odpovědnosti fyzických osob (např. u blízkých příbuzných odsouzeného k nepodmíněnému trestu odnětí svobody či k majetkovým trestům). S rozmachem ekonomiky a s růstem role právnických osob v současné společnosti je pak stále častěji zjišťováno, že pokud právnické osoby nerespektují právní řád, nelze je dostatečně postihnout sankcemi a odpovědnost v rámci správního trestání mnohdy nepostačuje.

V daném kontextu je vhodná zmínka i o zásadě odpovědnosti za zavinění („nullum crimen sine culpa“ – srov. § 13 odst. 2, § 15–19 tr. zákoníku). Odpovědnost podle českého trestního práva je tzv. odpovědností subjektivní, jedním z jejích hlavních předpokladů je zavinění ve formě úmyslu nebo nedbalosti. Při rozhodování o trestném činu a o potrestání pachatele nelze pachateli přičítat k tíži žádnou skutečnost, na kterou by se nevztahovalo jeho zavinění (výjimku tvoří tzv. objektivní podmínka, kterou je u trestného činu opilství podle § 360 tr. zákoníku „čin jinak trestný“ – tzv. kvazidelikt). Jinak je tomu však při rozhodování o ochranných opatřeních. Trestní zákoník z roku 2009 zásadu odpovědnosti za zavinění prohlubuje úpravou vztahu pachatelova zavinění k protiprávnosti.

O subjektivní odpovědnost jde i u trestní odpovědnosti právnických osob. Zavinění právnické osoby se odvozuje od zavinění fyzické osoby, pokud jsou splněny podmínky pro přičítání jednání fyzické osoby osobě právnické obsažené v ustanoveních § 8 zák. o tr. odpovědnosti p. o.

d) S myšlenkami právního státu nerozlučně souvisí často zdůrazňovaná zásada humanismu, ať již je koncipována šířeji a zahrnuje i ochranu společnosti a jejích humanitních hodnot i potenciálních obětí před trestnými činy, nebo úžeji se zaměřením hlavně na problematiku resocializace pachatelů a na výkon trestů a ochranných opatření. Projevem této zásady bylo zrušení trestu smrti a jeho nahrazení doživotním trestem odnětí svobody, k němuž došlo v našem trestním právu v roce 1990. Podobným projevem je i ustanovení čl. 7 odst. 2 Listiny, podle něhož jsou u nás zakázány kruté, nelidské nebo ponižující tresty. Zásadní vodítko v této oblasti představuje i ustanovení čl. 10 MPOPP, podle něhož se všemi osobami zbavenými osobní svobody se jedná lidsky a s úctou k přirozené důstojnosti lidské bytosti (odst. 1) a vězeňský řád zajistí takové zacházení s vězni, jehož hlavním cílem je jejich převýchova a náprava (odst. 3). Podle nového trestního zákoníku nelze pachateli uložit kruté a nepřiměřené trestní sankce a výkonem trestní sankce nesmí být ponížena lidská důstojnost (§ 37 odst. 2 tr. zákoníku).

Humanizaci trestního práva, trestněprávní odpovědnosti a vězeňství nelze však ztotožňovat s mírností. Již proto, že v zájmu humanity je mnohdy nutno čelit kriminalitě i přísnými tresty.

B. Mezi učením o právním státě a trestním právem existují i mnohé spojitosti determinující formu trestního práva, která je garancí správné funkce trestního práva, garancí právní jistoty a zábranou proti libovůli.

Mezi formálními hledisky má kardinální význam zásada „žádný trestný čin, žádný trest bez zákona“ („nullum crimen, nulla poena sine lege“). Jedná se o ústavněprávní zásadu, která je v ustanovení čl. 39 Listiny vyjádřena slovy: „Jen zákon stanoví, které jednání je trestným činem a jaký trest, jakož i jaké jiné újmy na právech nebo majetku, lze za jeho spáchání uložit.“20 Trestní zákoník o této zásadě mluví jako o zásadě zákonnosti (§ 12 odst. 1 tr. zákoníku). V evropské trestněprávní literatuře je všeobecně uznáváno, že z této zásady vyplývají čtyři podstatné důsledky, z nichž každý bychom mohli označit za samostatnou zásadu. Jde v podstatě o čtyři zákazy: zákaz obyčejového práva, zákaz analogie, zákaz retroaktivity a zákaz neurčitosti (viz tabulku č. 1).21

Tabulka č. 1

Nullum crimen, nulla poena
sine lege

scripta = pramenem
trestního práva může být
pouze zákon
(zákaz obyčejového práva)

stricta = zákaz analogie v neprospěch pachatele

praevia = zákaz retroaktivity přísnějšího trestního zákona

certa = určitost trestněprávních norem (zákaz neurčitosti)

a) Je vyloučeno, aby pramenem trestního práva byl obyčej, trestní právo je právo zákonné, jen psaný zákon může stanovit trestnost činu a odpovídající trest za jeho spáchání (nullum crimen, nulla poena sine lege scripta). Trestněprávní normy musí mít zákonnou formu. Trestněprávní normu může tedy vydat, změnit a zrušit Parlament ČR (čl. 15 odst. 1 Ústavy), a pokud by vydaná trestněprávní norma byla v rozporu s ústavním pořádkem, může ji zrušit Ústavní soud [čl. 87 odst. 1 písm. a) Ústavy].

b) Významným důsledkem je i zásada zákazu analogie v neprospěch pachatele (nullum crimen, nulla poena sine lege stricta). Užitím analogie rozumíme subsumpci případu pod zákonné ustanovení, které upravuje případ podobný. Analogií se tedy vyplňují mezery v zákonech, řeší se jí případy, které přinesl život, ale na které zákonodárce nepamatoval.

Trestní právo však musí obsahovat uzavřený katalog trestných činů a uzavřený katalog trestů i ochranných opatření, a je tedy zakázána analogie při řešení otázek zvláštní i obecné části, pokud by byla v neprospěch pachatele (in malam partem). Analogie ve prospěch pachatele (in bonam partem) je přípustná.

V trestním právu procesním je analogie zásadně přípustná.

c) Dalším důsledkem plynoucím z postulátu zákonnosti je zásada zákazu retroaktivity přísnějšího trestního zákona (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia) [lex praevia = předchozí zákon]. Trestnost činu se posuzuje a trest se ukládá podle zákona účinného v době, kdy byl čin spáchán; podle pozdějšího zákona jen tehdy, je-li pro pachatele příznivější (čl. 40 odst. 6 Listiny, § 1 a § 2 odst. 1 tr. zákoníku). Výjimkou ze zákazu retroaktivity přísnějšího zákona byla zejména zpětná působnost retribučního zákonodárství.

V oblasti trestního práva procesního platí opačná zásada, podle níž se procesní úkony zásadně provádějí podle trestního řádu účinného v době trestního řízení a nikoli v době spáchání trestného činu.

d) Konečně vyplývá z postulátu zákonnosti zásada určitosti trestněprávních norem (nullum crimen, nulla poena sine lege certa). Zákonný katalog trestných činů musí obsahovat nejen výčet všech trestných činů podle jejich názvů, ale i jejich dostatečně určité, jasné a přesné definice a zákonný katalog trestů musí zahrnovat nejen všechny druhy trestů, avšak i dostatečně určitá vodítka pro výběr druhu trestu a jeho výměry.

V těchto spojitostech je namístě upozornit na význam zákonných definic trestných činů.

První význam zákonných definic trestných činů vyplývá z hledisek společenských a právněpolitických. V podobě zákonných definic trestných činů publikuje stát seznam činů, které považuje za antisociální (přesněji za zvlášť škodlivé pro společnost a zavrženíhodné), a tím formuluje důležitá pravidla pro chování lidí v občanské a politické společnosti. Druhý význam zákonných definic trestných činů záleží v tom, že jimi stát stanoví zákonné limity omezující zákonná práva a svobody občanů. Třetí význam zákonných definic trestných činů tkví v tom, že jsou stěžejním elementem trestněprávních norem a že jejich jakost je zárukou zákonnosti trestněprávního postihu. Ve všech těchto směrech záleží na náležité určitosti, jasnosti a přesnosti zákonných formulací (nález ÚS publikovaný pod č. 16 ve sv. 1 roč. 1993, 1994 – I. díl Sb. n. a u. ÚS).

Před listopadovou revolucí však náš zákonodárce toto stanovisko nesdílel. Naopak doslova se obával přílišné přesnosti při formulaci zákonných definic trestných činů, bál se, aby určité a přesné zákonné formulace nebyly při zákazu analogie na překážku účinné ochraně společnosti. Všimněme si zejména, jak mlhavě bylo dříve vymezeno jednání pachatele u trestného činu rozvracení republiky (§ 92 tr. zákona z roku 1961), kde byla vedle účasti na násilných akcích uvedena alternativně účast na hromadných nepokojích nebo jiná zvlášť nebezpečná činnost. Stejně tak u trestného činu podvracení republiky (§ 98 tr. zákona z roku 1961), kde se požadovalo pouze provádění podvratné činnosti, a u trestného činu pobuřování (§ 100 tr. zákona z roku 1961), kde se jednání definovalo slovy „pobuřuje nejméně dvě osoby“. Tyto krajně neurčité formulace byly v rozporu se zásadou „nullum crimen sine lege certa“, která znamená, že trestní zákon bude obsahovat definice trestných činů, a to definice dostatečně přesné a jasné. Co je to ovšem za definice, když podle zákona – řečeno s určitým zjednodušením – se dopustí podvracení republiky ten, kdo provádí podvratnou činnost, nebo pobuřování se dopustí ten, kdo pobuřuje.

Při novelizacích v devadesátých letech se objevil názor, že by bylo možné zákonné dispozice upřesnit uvedením generální klauzule, podle níž nejde o trestnou činnost, jestliže občan svým jednáním uplatňuje svá práva a své svobody. Tudy však cesta k řešení problému nevede. Občanská práva a svobody stanovené Listinou nejsou bezbřehé, mají své meze. Jednou z funkcí trestního zákona je právě tyto meze stanovit a v tomto smyslu správně, přesně a jasně stanovené zákonné definice trestných činů jsou zárukou občanských práv a svobod.

Požadavkem zákonných, určitých, jasných a přesných skutkových podstat trestných činů nemíníme kazuistické skutkové podstaty, které již jsou překonané, ale syntetické skutkové podstaty, vznikající v procesu zobecňování a diferenciace tak, aby výstižně charakterizovaly typy činů společensky škodlivých. Při jejich tvorbě by měla být dávána přednost popisným znakům, zatímco normativní znaky by měly být omezeny na nezbytné minimum.

Požadavek náležité určitosti je třeba uplatňovat i v oblasti zákonné úpravy systému trestů a ochranných opatření, která musí respektovat zásadu zákonnosti i zásadu přiměřenosti a individualizace trestního postihu. Optimální jsou trestní sankce (sazby) relativně určité. Šíři skutkové podstaty trestného činu by měla korespondovat šíře trestní sazby. Z tohoto pohledu nemohla obstát pravidla pro ukládání peněžitého trestu obsažená v posledních letech v trestním zákoně z roku 1961 (§ 53, § 54), která byla velmi neurčitá. Trestní zákoník z roku 2009 přišel s lepším řešením, neboť recipoval skandinávský institut tzv. denních pokut.

§ 3 Místo trestního práva hmotného v právním řádu

Základní funkcí trestního práva je ochrana společnosti a jejích základních hodnot před trestnými činy. Trestní právo chrání základní společenské hodnoty a vztahy upravené již jinými právními odvětvími, zejména ústavním právem, občanským právem, obchodním právem, administrativním právem aj. Jestliže prostředky těchto jiných právních odvětví k ochraně nepostačují, neboť došlo ke spáchání trestného činu, je právem i povinností státu vzít jeho pachatele k trestní odpovědnosti a právní chování vynutit. Výklad o vztahu mezi trestním právem hmotným a trestním právem procesním byl podán v úvodní části této kapitoly.

Základní postavení v právním řádu má ústavní právo, upravující zejména státní zřízení a základní práva a svobody občanů. Ústavní zákony formulují i principy trestního práva hmotného a procesního. Listina základních práv a svobod stanoví pro trestní právo hmotné zejména zásadu „nullum crimen, nulla poena sine lege“ (čl. 39), zákaz zpětné působnosti trestního zákona (čl. 40 odst. 6), nepřípustnost trestu smrti (čl. 6 odst. 3), zákaz krutých, nelidských nebo ponižujících trestů (čl. 7 odst. 2) aj. Naproti tomu trestní právo svými definicemi trestných činů garantuje základním právům a svobodám i jiným právním hodnotám trestněprávní ochranu, současně konkretizuje také zákonná omezení základních práv a svobod a rovněž určuje hranice státních zásahů do nich.

Velmi významné jsou spojitosti trestního práva s mezinárodním právem. Podle Ústavy Česká republika dodržuje závazky, které pro ni vyplývají z mezinárodního práva (čl. 1 odst. 2). Vyhlášené mezinárodní smlouvy, k jejichž ratifikaci dal Parlament ČR souhlas a jimiž je Česká republika vázána, jsou součástí právního řádu; stanoví-li mezinárodní smlouva něco jiného než zákon, použije se mezinárodní smlouva (čl. 10). Takovými smlouvami jsou především Mezinárodní pakt o občanských a politických právech a evropská Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod obsahující řadu trestněprocesních i trestněprávních ustanovení. V těchto směrech má mezinárodní právo pro české trestní právo bezprostřední význam a můžeme hovořit o tom, že ho dotváří. Vedle toho existuje i mezinárodní trestní právo aplikované mezinárodními trestními tribunály, které berou k trestní odpovědnosti pachatele zločinů podle mezinárodního práva (válečných zločinů, zločinů proti lidskosti, zejména genocidia, zločinů proti míru). Na základě mezinárodního trestního práva proběhly po druhé světové válce před Mezinárodními vojenskými tribunály v Norimberku a v Tokiu procesy s hlavními válečnými zločinci. V těchto letech probíhají takové procesy před Mezinárodními trestními tribunály pro bývalou Jugoslávii a pro Rwandu. Všechny tyto tribunály byly ustaveny ad hoc. Na základě Římského statutu byl v roce 2002 v Haagu ustaven stálý Mezinárodní trestní soud. 22

O evropském právu je možno mluvit v širším smyslu, kdy zahrnuje především právo Rady Evropy jako mezinárodní organizace regionální povahy, jehož nejdůležitější konvencí je evropská Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, o které jsme se již zmínili. V užším smyslu zahrnuje evropské právo právo Evropských společenství a právo Evropské unie. Evropské právo je chápáno zejména jako soubor právních norem k ochraně ekonomických svobod: volného pohybu zboží, služeb, pracovníků a kapitálu v rámci jednotného vnitřního trhu. Dosud nelze mluvit o nadstátním evropském trestním právu a orgány Evropských společenství a Evropské unie ani nemají k jeho vytváření patřičné kompetence. Existuje však proces europeizace trestního práva členských zemí, který se zaměřuje především na harmonizaci skutkových podstat vybraných trestných činů (praní peněz, penězokazectví, podvody proti finančním zájmům Evropských společenství, ekologické trestné činy aj.), na „eurokonformní výklad“ trestněprávních norem členských zemí a na práce na evropském modelovém trestním kodexu.23

V několika směrech má blízký vztah k trestnímu právu i právo správní, které významně participuje na ochraně společenských hodnot a vztahů. Máme na mysli zejména správní trestní právo (správní trestání) a policejní právo. Správními delikty jsou hlavně přestupky, jiné správní delikty fyzických osob a správní delikty právnických osob. Problematiku přestupků upravuje zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích (ve znění novel). Zákonná úprava ostatních správních deliktů je mimořádně roztříštěná a nejednotná a je obsažena ve velkém množství jednotlivých zákonů.24

§ 4 Trestněprávní nauka a související vědní obory

Trestněprávní nauka se zabývá trestním právem de lege lata (studium platného trestního práva a jeho výklad) a de lege ferenda (úvahy o optimální budoucí trestněprávní úpravě).

Ze souvisejících vědních oborů je třeba jmenovat v prvé řadě kriminologii (nauka o kriminalitě, o jejích pachatelích a obětech, o jejích příčinách a její kontrole) a penologii (nauka o trestech, jejich výkonu a jejich účincích). V obou směrech se jedná o interdisciplinární a empirické nauky, využívající pro svá zkoumání poznatky sociologie, psychologie, pedagogiky i jiných vědních oborů. Oprávněně se penologie často považuje za součást kriminologie. Díky spolupráci kriminologie, penologie a trestněprávní nauky podařilo se ve dvacátém století trestní právo ve vyspělých státech výrazně zdokonalit (zvláštní trestní právo mladistvých delikventů, omezení trestu odnětí svobody a zavádění alternativních trestů, zavádění podmíněného odsouzení a propuštění, vězeňské reformy, zrušení trestu smrti aj.).

Spíše pro trestněprocesní nauku než pro nauku trestněprávní je významná kriminalistika, zkoumající vědecky taktické, technické a metodické otázky odhalování a vyšetřování trestných činů, jejich pachatelů a jejich příčin v jednotlivých trestních věcech a využívající přitom poznatků soudního lékařství, soudní psychologie a jiných forenzních oborů.

1 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. Brno: Masarykova univerzita, 2003, s. 9–10.

2 Např. ve správním právu se tento pojem nepoužívá – srov. např. § 11 zák. o přestupcích, podle kterého lze za přestupek uložit tyto sankce: a) napomenutí, b) pokutu, c) zákaz činnosti, d) propadnutí věci.

3 Jsou ukládány i ve správním právu – srov. např. § 16 zák. o přestupcích, podle kterého ochrannými opatřeními jsou omezující opatření a zabrání věci.

4 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. Brno: Masarykova univerzita, 2003, s. 10. Srov. i definici v Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. 2. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 8: „Trestní právo hmotné je systém právních norem regulujících vznik, změnu a zánik trestněprávních vztahů, jejichž prostřednictvím sleduje stát veřejnoprávní, fragmentární a subsidiární ochranu individuálních a celospolečenských zájmů, vztahů před pro společnost nejškodlivějšími, nejzávažnějšími útoky fyzických či právnických osob na ně.“

5 Fenyk, J., Císařová, D., Gřivna, T. a kol. Trestní právo procesní. 6. vyd. Praha: Wolters Kluwer, 2015. Jelínek, J. a kol. Trestní právo procesní. 3. vyd. Praha: Leges, 2013. Šámal, P., Musil, J., Kuchta, J. a kol. Trestní právo procesní. 4. vyd. Praha: C. H. Beck, 2013.

6 Srov. Šturma, P. Mezinárodní a evropské kontrolní mechanismy v oblasti lidských práv.
2., doplněné vyd. Praha: C. H. Beck, 2003, s. 83 a násl.

7 Srov. Hendrych, D. a kol. Správní právo. Obecná část. 8. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 415 a násl.

8 K tomuto pojetí trestního práva viz Novotný, O. O trestu a vězeňství. 2. vyd. Praha: Academia, 1969, s. 7 a násl.

9 Novotný, O., Dolenský, A., Jelínek, J., Vanduchová, M. Trestní právo hmotné. 1. Obecná část. Praha: CODEX Nakladatelství Hugo Grotius, a. s., 1992, s. 14; 2., přepracované vydání. Praha: Codex, 1995, s. 12; 3., přepracované vydání. Praha: Codex, 1997, s. 12; 4., přepracované vydání. Praha: ASPI Publishing, 2003, s. 15.

10 Novotný, O., Vanduchová, M. a kol. Trestní právo hmotné. 1. Obecná část. 5. vyd. Praha: ASPI, 2007, s. 30–32.

11 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. 3., přepracované a doplněné vydání. Brno: Masarykova univerzita, 2003, s. 16–20; Baláž, P. Trestné právo hmotné. Všeobecná a osobitná časť. 1. zväzok. Bratislava: IURA EDITION, 2001, s. 10–12.

12 Baláž, P. Trestné právo hmotné. Všeobecná a osobitná časť. 1. zväzok. Bratislava: IURA EDITION, 2001, s. 11.

13 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. 3., přepracované a doplněné vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2003, s. 19.

14 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. 3., přepracované a doplněné vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2003, s. 19.

15 K historickému vývoji trestního práva na našem území viz Malý, K., Soukup, L. (ed.) Vývoj práva v Československu v letech 1945–1989. Praha: Karolinum, 2004.

16 Pavlíček, V., Novotný, O. Ke vztahu ústavní svobody pouličních průvodů a manifestací a trestného činu výtržnictví. Právník. 1967, č. 9, s. 874.

17 Miřička, A. Trestní právo hmotné. Část obecná i zvláštní. Praha: Všehrd, 1934, zvl. s. 12.

18 Hayek, F. A. Právo, zákonodárství a svoboda. I. díl – Pravidla a řád. Přel. T. Ježek. Praha: Academia, 1991, s. 56 aj.

19 Veverka, Vl. K otázce pojmu práva a mezí společenské působnosti práva. In Efektivnost společenského působení práva v přestavbě. Praha: Univerzita Karlova, 1989, zvl. s. 88 a násl.

20 Viz Kallab, J. Trestní právo hmotné. Praha: Melantrich, 1935, s. 20; Jescheck, H. H., Weigend, Th. Lehrbuch des Strafrechts. Berlin: Duncker & Humblot, 1996, zvl. s. 26; Pavlíček V. a kol. Ústava a ústavní řád ČR. 2. díl. Praha: Linde, 1995, s. 284 a násl.

21 Viz např. Wessels, J., Beulke, W. Strafrecht. Allgemeiner Teil. Heidelberg: C. F. Müller Verlag, 2006, s. 11 a násl.; Haft, F. Strafrecht. Allgemeiner Teil. München: C. H. Beck, 2004, s. 30 a násl.; Hoyer, A. Strafrecht. Allgemeiner Teil I. Berlin: Luchterhand, 1996, s. 9.

22 Šturma, P. Mezinárodní trestní soud a stíhání zločinů podle mezinárodního práva. Praha: Karolinum, 2002; Čepelka, Č., Šturma, P. Mezinárodní právo veřejné. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 786 a násl.

23 Tomášek, M. a kol. Europeizace trestního práva. Praha: Linde, 2009; Tomášek, M. (ed.) Grundfragen des europäischen Strafrechts. In Sborník z německo-českého semináře konaného v Praze v roce 2005. Praha: Univerzita Karlova, Právnická fakulta 2005; Aktuální otázky europeizace trestního práva. Praha: Karolinum, 2005; Kmec, J. Evropské trestní právo: mechanismy europeizace trestního práva a vytváření skutečného evropského trestního práva. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2006; Fenyk, J. Europeizace trestního práva. Bratislava: Bratislavská vysoká škola práva, 2008; Wessels, J., Beulke, W. Strafrecht. Allgemeiner Teil. Heidelberg: C. F. Müller Verlag, 2004, s. 26 a násl. Zbíral, R. Europeizace českých zákonů 1998–2013. Časopis pro právní vědu a praxi. 2015, č. 3, s. 229–239.

24 Hendrych, D. a kol. Správní právo. Obecná část. 8. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 413 a násl. Prášková, H. Základy odpovědnosti za správní delikty. Praha: C. H. Beck, 2013.

KAPITOLA II

Prameny trestního práva , jeho internacionalizace a europeizace a jeho výklad

§ 1 Prameny trestního práva

A. Jednou ze základních zásad demokratického trestního práva je zásada „žádný trestný čin, žádný trest bez zákona“. Listina formuluje tuto zásadu v ustanovení čl. 39 takto: „Jen zákon stanoví, které jednání je trestným činem a jaký trest, jakož i jaké jiné újmy na právech nebo majetku, lze za jeho spáchání uložit.“ Z toho zejména vyplývá:

a) Podmínky trestní odpovědnosti, tresty a ochranná opatření, jakož i podmínky jejich ukládání musí být stanoveny v zákoně.

Nestačí tedy nižší norma, např. nařízení; zákon může ovšem zmocnit, aby nařízení blíže vymezilo obsah zákonného předpisu (např. podle § 289 odst. 2 tr. zákoníku vláda nařízením stanoví, co se považuje za jedy ve smyslu § 283, § 284 a § 286 tr. zákoníku).

b) Pramenem českého trestního práva není ani obyčej, ani rozhodnutí soudu vydané v jiném případě, třebaže se týkalo téže právní otázky.

B. Podejme nyní přehled pramenů trestního práva:

a) Na prvém místě jsou pramenem trestního práva ústavní zákony. Jedná se o Ústavu ČR stanovící zejména případy tzv. trestněprávní exempce poslanců a senátorů (čl. 27 odst. 1, 2) a o Listinu základních práv a svobod obsahující zákaz trestu smrti (čl. 6 odst. 3), zmíněnou zásadu „žádný trestný čin, žádný trest bez zákona“ (čl. 39), zákaz retroaktivity přísnějšího trestního zákona (čl. 40 odst. 6) a řadu dalších ustanovení, ze kterých vycházejí normy trestního práva hmotného i procesního.

b) Pramenem trestního práva jsou dále mezinárodní smlouvy. Podle ustanovení čl. 10 Ústavy ČR „vyhlášené mezinárodní smlouvy, k jejichž ratifikaci dal Parlament ČR souhlas a jimiž je Česká republika vázána, jsou součástí právního řádu; stanoví-li mezinárodní smlouva něco jiného než zákon, použije se mezinárodní smlouva“. Takové smlouvy jsou tedy bezprostředně aplikovatelné a mají přednost před běžnými zákony. Patří mezi ně zejména Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (č. 120/1976 Sb.), Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod a Protokoly na tuto úmluvu navazující (č. 209/1992 Sb.), dále např. Úmluva proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání (č. 143/1988 Sb.), Evropská úmluva o zabránění mučení a nelidskému a ponižujícímu zacházení nebo trestání (č. 9/1996 Sb.), Úmluva o právech dítěte (č. 104/1991 Sb.) atd. (srov. k tomu i výklad v § 2 a 3 níže).

Četná ustanovení Ústavy, Listiny a mezinárodních smluv se týkají i trestního práva procesního a organizace soudů.

c) Hlavním pramenem práva trestního je trestní zákoník č. 40/2009 Sb., v platném znění.

Trestní zákoník, jako základní kodex trestního práva, obsahuje převážnou část platného trestního práva. Dělí se na část obecnou a zvláštní, dále obsahuje ustanovení přechodná a závěrečná. Rozdělení na obecnou a zvláštní část je odůvodněno hospodárností zákonodárné techniky. Část obecná a zvláštní tvoří celek, ustanovení části obecné se mohou uplatnit jen v souvislosti s některým ustanovením části zvláštní a naopak ustanovení části zvláštní lze užívat jen spolu s příslušnými ustanoveními části obecné.

Část obecná obsahuje ustanovení společná buď všem trestným činům, anebo alespoň určitým skupinám trestných činů. Platí, není-li stanoveno jinak, i pro pozdější změny a doplňky trestního zákoníku. Obecná část upravuje zejména tři hlavní úseky: základy trestní odpovědnosti (hla-
va  II–IV), ukládání trestů a ochranných opatření (trestní sankce – hlava V).
Kromě toho obsahuje ustanovení o působnosti trestních zákonů (hlava I), ustanovení o zahlazení odsouzení (hlava VI), zvláštní ustanovení o některých pachatelích (hlava VII) a výkladová ustanovení (hlava VIII).

Část zvláštní obsahuje znaky skutkových podstat jednotlivých trestných činů. Trestné činy jsou rozděleny podle druhového objektu do třinácti hlav.

V čele systému zvláštní části je ochrana osobnosti člověka, jeho práv a svobod a jeho důstojnosti; tyto právní hodnoty mají v právním státě ústřední postavení. Především jde tedy o ustanovení o trestných činech proti životu a zdraví, proti svobodě, proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti a proti rodině a dětem. Následují skupiny trestných činů proti majetku, hospodářských trestných činů, trestných činů obecně nebezpečných a trestných činů proti životnímu prostředí. Další místo patří trestným činům proti České republice, která je hlavním garantem práv a svobod svých občanů. Navazují trestné činy proti cizím státům, proti mezinárodním organizacím, proti pořádku ve věcech veřejných, proti branné povinnosti a posléze trestné činy vojenské. Závěrečné místo patří trestným činům proti lidskosti, proti míru a válečným trestným činům, které jsou většinou současně zločiny podle mezinárodního práva (stricto sensu).

d) Vedle trestního zákoníku jsou trestní ustanovení hmotněprávní povahy v těchto zákonech (v platném znění):

– zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže,

– zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim,

– zákon č. 184/1964 Sb., kterým se vylučuje promlčení trestního stíhání nejzávažnějších trestných činů proti míru, válečných trestných činů a trestných činů proti lidskosti, spáchaných ve prospěch nebo ve službách okupantů (ve spojitosti s 2. světovou válkou),

– zákon č. 119/1990 Sb., o soudní rehabilitaci,

– ustanovení § 5 zákona č. 198/1993 Sb., o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu,

– zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody,

– zákon č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě,

– zákon č. 129/2008 Sb., o výkonu zabezpečovací detence.

Mezi prameny trestního práva patří i amnestijní rozhodnutí prezidenta republiky, vydaná na základě ustanovení čl. 63 odst. 1 písm. k) Ústavy ČR.

Naše trestní právo je převážně kodifikováno v trestním zákoníku, v jiných státech je obsaženo ve větším počtu zákonů. Prvý způsob je přehlednější, přehlednost ovšem závisí i na řadě dalších okolností.

Změny a doplňky trestního práva se provádějí buď tak, že se mění a doplňuje přímo znění trestního zákoníku, anebo tak, že se nová trestněprávní materie upraví v samostatném zákoně; druhému způsobu legislativní techniky se dává přednost tam, kde jde o větší samostatné celky (např. výkon trestu odnětí svobody), anebo kde pro to jsou jiné důvody (např. zvláštní povaha trestní odpovědnosti a sankcionování mladistvých v zákoně č. 218/2003 Sb. nebo právnických osob v zákoně č. 418/2011 Sb.). Jinak je pravidlem, že se změny a doplňky zapracují přímo do textu trestního zákoníku.

Někdy trestní norma vydaná původně v samostatném zákoně je později při rekodifikaci nebo novelizaci převzata do trestního zákona (např. § 4–6 zák. č. 68/1957 Sb., o umělém přerušení těhotenství, přešly v upravené podobě do § 227–229 trestního zákona z roku 1961).

C. V dané spojitosti je vhodné si všimnout struktury trestních zákonů, struktury trestněprávních norem. Hlavním obsahem trestních zákonů je výčet znaků trestných činů (dispozice) a trestů, popř. ochranných opatření (sankce). Přesné a jasně formulované dispozice trestních zákonů jsou důležitou podmínkou pro dodržování zákonnosti, neboť jsou jednou ze záruk jednotného a přesného používání zákona v praxi, ale i důležitou podmínkou právní jistoty občanů. Podobný význam má i konstrukce sankcí, neboť na ní závisí šíře soudcovské úvahy při ukládání trestu. Trestní zákon z roku 1961 představoval určitý pokrok v přesnosti dispozic proti trestnímu zákonu z roku 1950. Další podstatný pokrok představují trestněprávní reformy po listopadu 1989 a zejména trestní zákoník z roku 2009.

Rozlišení dispozice a sankce je patrno nejnázorněji v ustanoveních zvláštní části. Nutno však pamatovat na to, že zvláštní část obsahuje jen část normy a je třeba ji doplnit příslušnými ustanoveními části obecné. Teprve po tomto doplnění je tu úplná dispozice a sankce.

Tak např. § 140 odst. 1 stanoví: „Kdo jiného úmyslně usmrtí, bude potrestán odnětím svobody na deset až osmnáct let.“ Slova „kdo jiného úmyslně usmrtí“ obsahují jen část dispozice, kterou je nutno doplnit zejména podle § 25, § 26 (věk a příčetnost), stejně jako slova „bude potrestán odnětím svobody na deset až osmnáct let“ obsahují jen část sankce a je třeba je doplnit zejména obecnými ustanoveními o trestech.

Dispozice v trestním právu je část normy, která vyjadřuje zákonné znaky trestného činu; zahrnuje v sobě i tzv. hypotézu, tj. označení podmínek, za kterých se norma jako pravidlo jednání uplatní a kdy orgány trestního soudnictví jsou povinny uložit sankci. Dispozice zároveň obsahuje zákaz určitého konání, pokud je zákonným znakem trestného činu konání, nebo příkaz k určitému konání, pokud je znakem trestného činu opominutí (např. neoznámení trestného činu podle § 368).

Podle úpravy rozeznáváme dispozice popisné, odkazovací a blanketní. Dispozice popisné popisují znaky trestného činu. Dispozice odkazovací odkazují na určitou jedinečnou normu (např. § 309). Blanketní dispozice neodkazuje na určitou jedinečnou normu, ale obecně na normu nebo více norem určitého druhu (např. § 412 odkazuje na předpisy mezinárodního práva).

Povahu sankce mají v trestním právu tresty a ochranná opatření i výchovná opatření.

Podle toho, s jakou určitostí je trest v sankci vymezen, lze rozlišovat:

a) tresty absolutně určité (zákon stanoví druh i výměru trestu, např. odnětí svobody na 25 let – § 216 odst. 2 tr. zákona z roku 1950 ve znění novely z roku 1956),

b) tresty relativně určité (zákon stanoví druh trestu, přičemž výměra se může pohybovat v určitém rámci, např. odnětí svobody na 5 až 12 let),

c) tresty absolutně neurčité (např. uložit trest „nejpříhodnější“ – § 525 rakouského tr. zákona z roku 1852).

V jedné trestní sankci může být několik trestů, a to alternativně nebo kumulativně. V našem trestním právu naprosto převládají tresty relativně určité (výjimkou jsou tresty neodstupňovatelné – § 78, § 79). U jednoho a téhož trestného činu stanoví zákon zpravidla dvě i více trestních sazeb trestu odnětí svobody, sazbu základní a sazby zvýšené (podrobněji v kapitole o ukládání trestů).

D. S trestním právem souvisí řada mimotrestních zákonů a jiných právních norem.

Lze tu rozlišit několik skupin:

a) Normy postihující jiná méně závažná protispolečenská jednání. Sem patří především zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění novel, a zákony upravující další přestupky či jiné správní delikty, např. devizové (zák. č. 219/1995 Sb.) a celní (zák. č. 13/1993 Sb.). Dále jsou to četná ustanovení o odpovědnosti za disciplinární či pořádkové delikty: odpovědnost uplatňovaná orgány kontroly, orgány některých státních inspekcí, kárná odpovědnost soudců, kázeňská odpovědnost příslušníků bezpečnostních sborů aj.

b) Normy upravující ty společenské vztahy, jejichž porušení je postiženo v trestním zákoníku.

Trestní zákoník se někdy výslovně o takových předpisech zmiňuje (např. § 248 – „Kdo poruší jiný právní předpis o nekalé soutěži“), jinde mluví jen o porušení určitých povinností (např. § 196 – „povinnost vyživovat nebo zaopatřovat jiného“) nebo o určitých předmětech (např. § 279 – „zbraně nebo střelivo“), aniž odkazuje na normy, jež upravují příslušné právní poměry.

Materie takto související s trestním právem je obsažena nejen v zákonech, ale i v četných normách sekundárních (vládních nařízeních, vyhláškách apod.). Bližší vymezení pojmů užívaných v trestním zákoníku cestou prováděcího předpisu předvídá např. § 154 a § 289 tr. zákoníku.

Zákonů i nižších norem, jež víceméně těsně souvisejí s trestním zákoníkem, je řada a nelze je zde všechny uvádět. Vždyť většina ustanovení zvláštní části stanoví trestní sankce na některá závažnější porušení právních povinností upravených v jiném právním odvětví. Proto se někdy hovoří o sekundární nebo akcesorické povaze trestního práva. Trestní právo jakoby jen přistupuje se svou sankcí k právním vztahům, jejichž základ leží mimo ně. Tuto myšlenku nelze směšovat se zásadou subsidiarity represe (srov. § 2 kapitoly I. obecné části).

c) Normy trestního práva procesního, jakož i normy upravující organizaci justice a státního zastupitelství a dalších institucí. Je to především trestní řád č. 141/1961 Sb., ve znění zákonů a nálezů Ústavního soudu jej měnících, dále zákon o soudech a soudcích č. 6/2002 Sb., v platném znění, zákon o státním zastupitelství č. 283/1993 Sb., ve znění novel. V této souvislosti je třeba připomenout i zákon o Policii České republiky č. 273/2008 Sb., v platném znění, zákon o Vězeňské službě a justiční stráži ČR č. 555/1992 Sb., ve znění novel, a zákon o Probační a mediační službě č. 257/2000 Sb., ve znění novel. I k těmto zákonům je řada sekundárních norem. Z nich pro trestní právo hmotné má zvláštní význam zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, v platném znění (srov. § 4 kapitoly XVII. obecné části).

§ 2 Internacionalizace trestního práva

Proces internacionalizace trestání, který zřejmě souvisí s procesy globalizace světa, se projevuje především ve dvou směrech: na jedné straně se v průběhu 20. a 21. století v rámci mezinárodního práva veřejného postupně konstituuje mezinárodní právo trestní (v širším i užším smyslu) a na druhé straně mezinárodní právo veřejné stále více ovlivňuje vnitrostátní trestní právo.

Klasické mezinárodní právo neznalo žádnou trestní odpovědnost jednotlivých osob za spáchaný zločin. Teprve mimořádné zločiny státních činitelů ve 20. století podnítily takový vývoj mezinárodního práva, který umožnil, aby na jeho základě proběhly po druhé světové válce před Mezinárodními vojenskými tribunály v Norimberku a v Tokiu procesy s hlavními válečnými zločinci. Statut Mezinárodního vojenského trestního tribunálu v Norimberku obsahoval tři skupiny zločinů podle mezinárodního práva: zločiny proti míru (plánování, příprava, zahájení nebo vedení útočné války), válečné zločiny (závažná porušení mezinárodního válečného práva, např. vražda válečných zajatců, usmrcení rukojmích, plenění) a zločiny proti lidskosti (zločiny proti civilnímu obyvatelstvu). Snahy o kodifikaci zločinů podle mezinárodního práva vedly v následujících desetiletích k práci Komise OSN pro mezinárodní právo na návrhu Kodexu zločinů proti míru a bezpečnosti lidstva. I když zmíněný kodex nebyl dosud přijat, rozhodla Rada bezpečnosti OSN o zřízení Mezinárodních trestních tribunálů pro stíhání zločinů proti mezinárodnímu humanitárnímu právu spáchaných na území bývalé Jugoslávie (1993) a na území Rwandy (1994). Jedná se sice o tribunály dočasné, ustavené ad hoc, nicméně jejich význam pro mezinárodní trestní soudnictví je nepochybný.25

Na základě Římského statutu, který podepsala většina států, byl v roce 2002 zřízen stálý Mezinárodní trestní soud se sídlem v Haagu, který je příslušný pro nejzávažnější zločiny podle mezinárodního práva. Jedná se o čtyři skupiny zločinů: genocidium, zločiny proti lidskosti, válečné zločiny a zločin agrese (čl. 5). Podle Římského statutu nepřipadá v úvahu trestní odpovědnost za činy spáchané před jeho vstupem v platnost (čl. 24). Imunity podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva nebudou soudu bránit při výkonu jeho jurisdikce (čl. 27). Statut soudu je založen na zásadě komplementarity, předpokladem jurisdikce soudu je, že stát nechce nebo není schopen zločin stíhat sám (čl. 17). Statut obsahuje nejen definice zločinů, ale stanoví i obecné zásady trestní odpovědnosti za ně a podrobně upravuje trestní řízení před Mezinárodním trestním soudem i jeho složení, správu a mezinárodní spolupráci.

Česká republika Římský statut podepsala a ratifikovala v létě 2009.26

Výrazně ovlivňuje mezinárodní trestní právo trestní právo jednotlivých států multilaterálními smlouvami, které stanoví pro smluvní státy povinnost vybrané činy kriminalizovat. Jedná se o úmluvy o odstranění diskriminace, úmluvy proti obchodu s lidmi, protidrogové úmluvy, úmluvy o postihu tzv. leteckého pirátství, úmluvy o boji s korupcí a řadu dalších úmluv. Některé z úmluv mají regionální povahu, týká se to např. části úmluv o boji s korupcí, jež byly uzavřeny v rámci Rady Evropy. Normy těchto mezinárodních smluv však musí být nejdříve recipovány do vnitrostátního trestního práva, neboť nejsou vnitrostátně přímo aplikovatelné. Tyto trestněprávní normy jsou totiž neúplné, nemají patřičnou strukturu a zejména v nich chybí aplikovatelné trestní sankce. Např. v Úmluvě o zabránění a trestání zločinu genocidia (č. 32/1955 Sb.) je obsažena poměrně přesná definice tohoto trestného činu, avšak v otázce sankcí úmluva pouze požaduje, aby smluvní strany stanovily „účinné tresty“. Přes požadavek obsažený v čl. 10 Ústavy je zřejmé, že tyto smlouvy jsou adresovány především českému zákonodárci, neboť trestněprávní normy v nich obsažené nejsou zpravidla k vnitrostátní aplikaci způsobilé, nejsou tzv. self-executing.

Jinak je tomu u mezinárodních smluv o lidských právech. Jedná se především o Mezinárodní pakt o občanských a politických právech přijatý v rámci OSN (č. 120/1976 Sb.) a Úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod (č. 209/1992 Sb.) přijatou v rámci Rady Evropy. Mnohá jejich ustanovení jsou vnitrostátně aplikovatelná přímo, a to i ve vnitrostátním trestním právu (viz např. čl. 10 MPOPP, podle něhož se všemi osobami zbavenými osobní svobody se jedná lidsky a s úctou k přirozené důstojnosti lidské bytosti).27

§ 3 Europeizace trestního práva

A. Evropské trestní právo v pravém smyslu tohoto slova dosud neexistuje a v dohledné době zřejmě ani existovat nebude. Bezesporu však lze mluvit o procesu europeizace trestního práva evropských zemí, které svými záslužnými aktivitami výrazně ovlivňuje na jedné straně Rada Evropy jako mezinárodní organizace regionální povahy a na druhé straně Evropská unie.

Rada Evropy, která je mezinárodní organizací suverénních států, se orientuje především na přípravu a uzavírání mezinárodních smluv vyžadujících ze strany členských států jejich ratifikaci. Z nich nejvýznamnější je evropská Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (1950) obsahující řadu trestněprávních a trestněprocesních ustanovení (např. v čl. 7 formuluje zásadu zákonnosti trestných činů a trestů „nullum crimen, nulla poena sine lege“, i když s určitou výhradou – viz 2. odst. tohoto článku). „Respektování principů Úmluvy je společným jmenovatelem všech evropských trestních systémů a jejich určité harmonizace na tomto základě.“28 K zajištění plnění závazků přijatých smluvními státy byl podle Úmluvy zřízen Evropský soud pro lidská práva (čl. 19). Soud může přijímat i stížnosti zaslané jednotlivci, kteří se považují za oběti v důsledku porušení práv přiznaných Úmluvou (čl. 25). Judikatura soudu je bohatým zdrojem poznatků k dané problematice, i když více k procesněprávním než hmotněprávním aspektům. Za pozornost stojí i srovnání podmínek nutné obrany podle ustanovení § 29 našeho trestního zákoníku a podle článku 2 Úmluvy, podle něhož je přípustné usmrcení útočníka při obraně člověka proti nezákonnému násilí, ale nikoli např. jen při obraně majetku.29

V rámci Rady Evropy byla přijata i řada dalších mezinárodních úmluv týkajících se trestního práva hmotného a procesního. Jedná se o úmluvy zabývající se potlačováním terorismu, praním špinavých peněz, korupcí, počítačovou kriminalitou a jiné úmluvy.

Byla přijata i mnohá doporučení. Zvlášť významné bylo a je Doporučení č. R/87/3 Evropský vězeňský řád (Evropská vězeňská pravidla), který představuje evropskou verzi Souboru minimálních pravidel pro zacházení s vězni, schváleného na 1. Kongresu OSN pro prevenci zločinu a zacházení s delikventy v r. 1955 a ve kterém jsou obsažena především základní pravidla pro výkon trestu odnětí svobody i výkon vyšetřovací vazby. Zásadní význam bývá přisuzován i Doporučení č. R/96/8 Evropa v čase změn: trestní politika a trestní právo, které reaguje na změny nastalé v Evropě po roce 1989 (pád totalitních režimů ve východní a střední Evropě a vytvoření jednotného trhu v západní Evropě) a na jejich vlivy na vývoj kriminality.30Dokument
doporučuje členským státům řadu opatření: dbát na ochranu zájmů obětí zločinu, akcentovat prevenci (sociální a situační), pamatovat na specializaci právníků zabývajících se hospodářskou kriminalitou, řešit otázku trestní odpovědnosti právnických osob, ve spojitosti s organizovaným zločinem kriminalizovat praní peněz, zabezpečit ochranu svědků, posoudit možnost vytvořit mezi členskými státy počítačovou informační síť zahrnující všechny složky trestní justice a další opatření.

V posledních letech ožila v Evropě myšlenka zpracování Evropského modelového trestního zákoníku, který by mohl přispět k harmonizaci trestního práva evropských států nebo dokonce k vytvoření evropského trestního práva.31 Nešlo by o první modelový trestní kodex. V minulosti již byl zpracován Americký modelový trestní zákoník (USA, 1962) a Latinskoamerický modelový trestní zákoník (Chile).

B. Na rozdíl od Rady Evropy je Evropská unie mezinárodní organizací s nadstátními prvky, na kterou členské státy přenesly část svých výsostných práv a delegovaly některé své pravomoci.32

Pozornost věnovaná Evropskou unií otázkám ochrany před kriminalitou bezprostředně souvisí s novými jevy, jež se ve vývoji kriminality v Evropě v devadesátých letech minulého století objevily. V Evropě došlo k fenoménu, o němž se mluví jako o „europeizaci kriminality“. Společný evropský vnitřní trh v rámci Evropské unie a otevření středoevropských a východoevropských států vedly v oblasti kriminality k řadě změn, které se projevují zejména u hospodářské a organizované kriminality, zvláště ve spojitostech s větší pohyblivostí pachatelů a se zrušením hraničních kontrol. Podvody ke škodě Evropské unie a evropská hospodářská kriminalita jsou podle všech známek stále více páchány dobře vybavenými organizacemi. Europeizace kriminality vyvolává potřebu europeizace trestního práva hmotného a trestního práva procesního nebo alespoň harmonizace národních úprav členských zemí.33

a) Vztah trestního práva hmotného k právu Evropské unie je od účinnosti Smlouvy o fungování EU (dále jen SFEU) dnem 1. prosince 2009 vymezován v rámci tzv. „prostoru svobody, bezpečnosti a práva“. Území EU je tu „prostor“ bez vnitřních hranic, vymezený vůči třetím zemím jen hranicí vnější. „Svoboda“ znamená nejen volný pohyb osob po území EU, ale také pohyb osob do EU, jako přistěhovalectví, azyl a vízový režim. Pojem „bezpečnost“ zahrnuje policejní a justiční spolupráci, výměnu informací nebo opatření proti terorizmu a obchodu s omamnými látkami za účelem boje proti kriminalitě. A právě pojem „právo“ je z celé této definice pro trestní právo nejdůležitější, neboť znamená vzájemnou spolupráci justičních orgánů, vzájemné uznávání procesních rozhodnutí a harmonizaci některých právních pojmů a institutů, např. skutkových podstat trestných činů.34Konkrétně pro trestní právo hmotné má zásadní význam právě harmonizace skutkových podstat trestných činů.

Prostor svobody, bezpečnosti a práva patří podle čl. 4 SFEU mezi pravomoci sdílené mezi EU a členskými státy. Trestní právo hmotné v zásadě zůstává v pravomoci členských států, ale z výkladu čl. 4 SFEU, jakož i z judikatury Soudního dvora EU (dále jen SDEU) vyplývá, že unijní právo stanoví určité meze výkonu takové pravomoci, zejména s ohledem na kontrolní opatření ve spojení s volným pohybem zboží a osob. Trestní sankce nesmějí být chápány tak, aby omezily svobody zaručené SFEU, a nesmějí být nepřiměřeně přísné ve srovnání se závažností protiprávního jednání do té míry, že by se staly překážkou výkonu těchto svobod.35Ačkoli je trestní zákonodárství v zásadě v pravomoci členských států, nesmí vytvářet překážky základním svobodám, zaručeným unijním právem.36 Judikatura SDEU razí zásadu tzv. „funkcionálního přístupu k trestnímu právu a trestní pravomoci“,37 tedy implicitní sektorově vymezenou pravomoc EU v oblasti trestního práva. Evropská unie může přijímat opatření, vztahující se k harmonizaci skutkových podstat trestných činů, jestliže je to nezbytné k dosažení plného účinku norem přijímaných v oblasti pravomocí, svěřených členskými státy Evropské unii. Z teoretického hlediska jde o logické vyústění doktríny effet utile, vyžadující efektivní aplikaci unijních pravidel, včetně kriminalizace jejich nejzávažnějších porušení, což vedlo k nutnosti přiznat EU pravomoc zajistit, aby taková porušení byla efektivně postihována ve všech členských státech, přičemž však volba použitelných trestních sankcí je ponechána členským státům.38

b) Nástroji sbližování trestního práva hmotného členských států EU jsou kromě pramenů primárního práva (SFEU) a pramenů práva sekundárního (směrnic) též rozhodnutí SDEU nebo národních soudů. SDEU jako orgán zajišťující jednotný výklad a jednotnou aplikaci práva EU nepochybně zasahuje jak do pozitivního, tak do negativního formování trestního práva. Příklady negativních zásahů v podobě omezování trestnosti v souvislosti s výkonem základních svobod jednotného vnitřního trhu byly ukázány výše. SDEU ovšem rovněž deklaroval nadřazenost evropského práva také v oblasti justice a vnitra v tom smyslu, že bude do budoucna kontrolovat dodržování základních práv^39 v oblasti spolupráce členských států ve věcech trestních.40

Pokud jde o národní soudy, ty jsou vzhledem k nesporné zásadě přednosti práva EU před národním vnitrostátním právem členského státu povinny vykládat vnitrostátní pravidla v maximální možné míře v souladu s pravidly evropského práva.41Tento argument se opírá o obecný princip loajality, zakotvený v čl. 4 Smlouvy o Evropské unii (dále jen SEU). Členské státy podle něj učiní veškerá vhodná obecná nebo zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají ze Smluv nebo z aktů orgánů EU, usnadňují unii plnění jejích úkolů a zdrží se všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů unie. Předmětem tohoto tzv. „eurokonformního výkladu národního práva“ je rozhodující úsek národního práva, který se srovnává s právem EU.42Eurokonformní výklad může ovlivnit i harmonizaci trestního práva napříč EU. V rámci sdílených pravomocí EU a členských států v trestních věcech se naskýtá možnost promítat normy evropského práva i do některých oblastí práva trestního. Povinnost národního soudu k eurokonfomnímu výkladu má své hranice tam, kde by mohla narážet na realizaci obecných principů právních (např. zákaz retroaktivity podle § 1 tr. zákoníku). Ve vztahu k trestnímu právu by neměla zejména vést k zavedení nebo zvýšení trestní odpovědnosti jednotlivce za konání, které by bez eurokonformního výkladu jinak trestné nebylo.43Jinými slovy, mezí eurokonformního výkladu je tu střet se zásadou předvídatelné trestnosti. Takové úvahy mají praktický význam například při výkladu pojmu úřední osoby (§ 127 tr. zákoníku). Význam formulace trestního zákoníku při vymezení pojmu „úřední osoba“ je nepochybně značný, neboť při stanovení trestnosti útoků na takové osoby nelze s eurokonfomním výkladem vystačit. Předvídatelnou trestnost útoku na úředníky EU jako úřední osoby při výkonu jejich povinností vyjasňuje dikce § 127 odst. 3 tr. zákoníku, podle něhož se ochrana poskytuje též mezinárodně chráněné osobě, kterou se rozumí osoba cizího státu nebo mezinárodní organizace za podmínek uvedených v odstavcích 1 a 2, pokud tak stanoví mezinárodní smlouva. Ve vztahu k EU tu je jednoznačná vazba na Protokol ke Smlouvě o společných orgánech ES z 8. dubna 1965 o výsadách a imunitách ES. Dále by národní trestní právo mělo poskytovat zásadně stejnou ochranu právním a finančním hodnotám EU jako těmto hodnotám vlastním. Jestliže ustanovení § 212 tr. zákoníku poskytuje ochranu proti dotačním a subvenčním podvodům, spáchaným na úkor ČR, je třeba připustit jeho aplikaci i u subvenčních podvodů na úkor EU (jeho formulace takový výklad připouští).

c) U trestných činů mezinárodně uznávaných za zvláště zavrženíhodné delikty s přeshraničním rozměrem, za které pokládá článek 83 odst. 1 SFEU terorismus, obchod s lidmi a sexuální vykořisťování žen a dětí, nedovolený obchod s drogami, nedovolený obchod se zbraněmi, praní špinavých peněz, korupce, padělání platebních prostředků, trestnou činnost v oblasti výpočetní techniky a organizovanou trestnou činnost, mohou Evropský parlament a Rada řádným legislativním postupem stanovit formou směrnic minimální pravidla týkající se vymezení trestných činů a sankcí z důvodu povahy nebo dopadu těchto trestných činů nebo kvůli zvláštní potřebě potírat je na společném základě.

U trestných činů obecné kriminality, které sice nejsou v čl. 83 odst. 1 SFEU výslovně uvedené, ale které mají stejnou povahu, tj. jedná se o zvláště zavrženíhodné delikty s přeshraničním rozměrem, musí na základě vývoje trestné činnosti Rada přijmout rozhodnutí určující tyto další oblasti trestné činnosti jednomyslně a po obdržení souhlasu Evropského parlamentu. Představu o možném okruhu takových trestných činů by bylo možné dovodit z ustanovení o evropském zatýkacím rozkazu, který vyjmenovává 32 druhů trestné činnosti, u nichž za podmínky, že právo členského státu, jehož justiční orgán evropský zatýkací rozkaz vydal, za ně stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně tři roky, nebude při předání na základě evropského zatýkacího rozkazu vyžadována oboustranná trestnost skutku. Kromě mezinárodně uznávaných deliktních jednání zahrnuje i trestné činy obecné kriminality, jako: počítačová trestná činnost, trestné činy proti životnímu prostředí, včetně nedovoleného obchodu s ohroženými druhy živočichů a ohroženými druhy a odrůdami rostlin, napomáhání při nedovoleném překročení státní hranice a nedovoleném pobytu, vražda, těžké ublížení na zdraví, nedovolený obchod s lidskými orgány a tkáněmi, únos, omezování osobní svobody a braní rukojmí, rasismus a xenofobie, organizovaná nebo ozbrojená loupež, nedovolený obchod s kulturními statky, včetně starožitností a uměleckých děl, podvod, vydírání a vymáhání peněz za ochranu, výroba padělků a nedovolených napodobenin, padělání veřejných listin a obchodování s nimi, padělání platebních prostředků, nedovolený obchod s hormonálními látkami a jinými prostředky na podporu růstu, nedovolený obchod s jadernými a radioaktivními materiály, obchod s odcizenými vozidly, znásilnění, žhářství, trestné činy spadající do příslušnosti Mezinárodního trestního soudu, únos letadla nebo plavidla nebo sabotáž.

U nezbytného sbližování trestněprávních předpisů členských států pro zajištění účinného provádění politiky EU v oblasti, která byla předmětem harmonizačního opatření,mohou směrnice stanovit minimální pravidla pro vymezení trestných činů a sankcí v dané oblasti. Toto ustanovení umožňuje stanovit minimální pravidla např. pro vymezení trestných činů a sankcí za znečišťování životního prostředí, protože EU přijala harmonizační směrnice, které životní prostředí chrání. Trestní právo totiž hraje v právních řádech členských států sekundární roli, neboť chrání společenské hodnoty a vztahy pravidelně již upravené jinými právními odvětvími. Je tudíž v tom či onom směru na jiných právních odvětvích často závislé (např. u otázky protiprávnosti činu, kterou posuzujeme z hlediska celého právního řádu). Pokud jsou taková právní odvětví harmonizována v rámci EU, pak je jejich prostřednictvím i trestní právo závislé na právu unie, i když jím přímo ovlivňováno není a ani být nemůže. Projevy sbližování trestního práva lze dále nalézt i ve specializovaných oblastech práva EU. Kupříkladu v oblasti soutěžního práva byla již dříve zavedena pravomoc orgánů EU ukládat sankce v podobě pokut za protisoutěžní jednání. Řada dílčích předpisů práva EU předvídá hlavně peněžní sankce vůči různým subjektům apod.44

U podvodů a jiných protiprávních jednání poškozujících finanční zájmy EU je třeba pod označením finanční zájmy EU rozumět výdaje a příjmy pocházející z všeobecného a dalších rozpočtů EU, jakož i výdaje a příjmy, které jsou spravovány přímo nebo na základě pravomoci delegované unií a jejími orgány nebo institucemi. Čl. 325 SFEU zavazuje EU a členské státy přijímat opatření, která mají odstrašující účinek a poskytují v členských státech a v orgánech, institucích a jiných subjektech EU účinnou ochranu. Unie společně s členskými státy tak nesou společnou odpovědnost za přijetí opatření za účelem ochrany finančních zájmů EU, která musí poskytovat účinnou a stejnou ochranu těmto zájmům ve všech členských státech. Pod touto ochranou se rozumí prevence škody nebo ohrožení finančních zájmů podvodnou činností a mezinárodním ekonomickým a finančním trestným činem, případně postih těchto jednání. SFEU výslovně nestanoví trest za příslušná protiprávní jednání a za tímto účelem odkazuje na vnitrostátní právo vyžadujíc, aby členské státy přijaly veškerá opatření nutná k zajištění použití a účinnosti unijního práva. Ačkoli volba trestů zůstává v uvážení členských států, ty musejí za tím účelem především zajistit, aby tato jednání byla trestána za analogických podmínek aplikovaných při porušení vnitrostátního práva podobné povahy a důležitosti a které v každém případě učiní trest účinným, přiměřeným a odrazujícím (§ 260 tr. zákoníku). Navíc ve vztahu k porušením unijního práva musejí vnitrostátní orgány postupovat se stejnou péčí, kterou věnují provádění odpovídající vnitrostátní právní úpravy.45 Proto členské státy musejí přijmout k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy EU stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodů ohrožujících jejich finanční zájmy.

Z iniciativy Evropské komise a Evropského parlamentu zpracovala skupina expertů pod vedením profesorky pařížské Sorbonny Mireille Delmas-Marty v devadesátých letech jakýsi modelový kodex trestního práva hmotného i procesního týkající se ochrany finančních zájmů Evropské unie a nazvala ho Corpus Juris. Obsahuje osm skutkových podstat trestných činů proti finančním zájmům Evropské unie (podvod ke škodě rozpočtu Evropské unie, podvod ve sféře volné soutěže, korupce, zneužití úřední povinnosti, zpronevěra, vyzrazení služebního tajemství, praní a přechovávání majetkových hodnot získaných z nepoctivých zdrojů a zločinné spolčení), upravuje některé obecné podmínky trestní odpovědnosti (zavinění, omyl, účastenství, trestní odpovědnost právnických osob aj.), pojednává o druzích trestu a o jejich ukládání, ale zahrnuje i trestněprocesní ustanovení, mimo jiné i ustanovení o institutu evropského zatýkacího rozkazu, který byl později přijat Rámcovým rozhodnutím Rady (2002), a ustanovení o úřadu Evropského veřejného žalobce, které se později objevilo v návrhu Smlouvy o ústavě pro Evropu (2004). Corpus Juris existuje ve dvou verzích.46V souvislosti s Corpus Juris je třeba „mít neustále na paměti, že jde o pouhý projekt, který nemá ambice být přijat v podobě evropského zákoníku“.47

§ 4 Výklad trestních zákonů a analogie

Příklad č. 1: Úspěšný podnikatel dává ostentativně najevo své bohatství tím, že ve společnosti svých obchodních partnerů na večírku si zapaluje cigarety od hořících tisícikorun. Porušuje tím ustanovení § 239 odst. 2 písm. b) tr. zákoníku o trestném činu ohrožování oběhu tuzemských peněz? Tam se výslovně uvádí pouze poškozování tuzemských peněz, nikoli jejich zničení. Srov. též ustanovení § 228 tr. zákoníku o trestném činu poškození cizí věci, kde je mezi znaky tohoto trestného činu jak poškození, tak také zničení věci. Co kdyby to byly stoeurové bankovky? Jaké argumenty výkladu můžeme použít?

A. Úkolem výkladu zákona je zjistit jeho pravý smysl.

V praxi i v literatuře se projevovaly různé nesprávné tendence při výkladu trestního zákona. Bylo tu možno pozorovat zejména dvojí směr. Na jedné straně je to tzv. „účelový“ výklad zákona, který překrucuje skutečný smysl trestněprávní normy (např. zaměňuje zájmy společnosti jako celku s lokální „účelností“) a vede k jejímu porušování. Na druhé straně je to právnický formalismus, tedy tendence právě protichůdná, výklad opřený pouze o slovní znění bez zřetele k logickým a systematickým souvislostem a funkci právní normy.

Také pro trestní právo je nutno rozlišovat druhy výkladu podle toho, kdo zákon vykládá (autentický, soudní a vědecký), podle závaznosti (obecně závazný nebo nikoli), podle metod výkladu (jazykový, logický, systematický, historický, teleologický) a podle poměru k doslovnému znění (doslovný, extenzivní, restriktivní).

1. Podle toho, kdo zákon vykládá, se rozlišuje výklad:

Autentický. Je to výklad podaný orgánem, který normu stanovil. Je závazný jen tehdy, je-li závaznost takovému výkladu právním řádem přiznána.

Trestní zákoník uvádí sám na několika místech určitá vykládací pravidla (zejména v § 110–139). Z legislativně technických důvodů je tu smysl častěji se vyskytujících výrazů vysvětlen na jednom místě.

Zde nejde o výklad ve vlastním slova smyslu, nýbrž o normu, jež je sama předmětem výkladu. Není podstatného rozdílu mezi „výkladem“ pojmů v těchto ustanoveních a např. ustanovením § 272 odst. 1, jež ve svém textu rovněž blíže určuje smysl určitého pojmu, zde pojmu obecného nebezpečí.

Soudní. Je to nejčastěji užívaný výklad. Podle něho se realizuje trestní právo v praxi. Správnější je mluvit obecně o výkladu podávaném státními orgány, neboť trestní právo aplikují i jiné orgány než soudy. Tento výklad tvoří součást rozhodnutí jednotlivých případů a jen pro konkrétní případ, který se rozhodnutím řeší, je závazný. Pro jiný soud, ba ani pro týž soud v obdobných případech závazný není. Výjimkou, kdy výklad jednoho soudu (orgánu) zavazuje druhý soud (orgán), jsou ustanovení § 149 odst. 6, § 264 odst. 1, § 265s odst. 1 a § 270 odst. 4 tr. řádu; nižší soud (orgán), kterému byla věc přikázána v opravném řízení, je vázán právním názorem, který ve věci vyslovil vyšší soud (orgán).

Zvláštním druhem soudního výkladu jsou stanoviska Nejvyššího soudu k rozhodovací činnosti soudů ve věcech určitého druhu. Vydává je Nejvyšší soud ČR, a to v kolegiu nebo v plénu (§ 14 odst. 3, § 21 zákona o soudech a soudcích č. 6/2002 Sb.) a nejsou právně závazná. Je to jediný neprocesní prostředek ke sjednocování judikatury. V současné době zásadně nepřipadají v úvahu různé směrnice, rozbory a zobecnění určené pro soudy nižších stupňů, charakteristické pro direktivní řízení soudů.

Rozhodnutí českých soudů všech stupňů, jež jsou po právní stránce zajímavá, jakož i stanoviska Nejvyššího soudu ČR a vybraná rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva jsou publikována ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek. Ani publikovaná rozhodnutí a stanoviska nejsou právně závazná. Sbírku soudních rozhodnutí a stanovisek vydává Nejvyšší soud ČR.

Oproti výkladu obecných soudů se zpravidla odlišuje výklad Ústavního soudu, ke kterému je zmocněn v rozsahu stanoveném Ústavou České republiky (č. 1/1993 Sb.). Vykonatelná rozhodnutí Ústavního soudu jsou závazná pro všechny orgány i osoby (čl. 89 odst. 2 Ústavy), čímž se nepochybně myslí výrok takového rozhodnutí, ale i podstatné části odůvodnění, což vyplývá i z ustanovení § 314h tr. řádu. Sporné je, do jaké míry je závazný právní názor včetně výkladové argumentace obsažený v odůvodnění rozhodnutí, které navazuje na výrok i pro další rozhodnutí obecného soudu nebo jiného orgánu činného v trestním řízení v obdobných případech. Vzhledem k tomu, že lze očekávat, že Ústavní soud se přidrží i v obdobných rozhodnutích již jednou vysloveného názoru, je ho třeba podle převažujícího názoru s přihlédnutím k přesvědčivosti takového výkladu respektovat i v obdobných případech. Věc je pak ještě komplikována ustanovením § 11 odst. 2 písm. i) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, podle něhož Ústavní soud rozhoduje v plénu o stanovisku k právnímu názoru senátu, který se odchyluje od právního názoru Ústavního soudu vysloveného v nálezu (§ 23 zákona č. 182/1993 Sb.).48

Ústavní soud ČR vydává Sbírku nálezů a usnesení.

Vědecký (doktrinární) výklad je obsažen v učebnicích, komentářích, monografiích a v časopiseckých článcích. Není samozřejmě závazný, vykonává však značný vliv na praxi.

2. Podle prostředků a metody výkladu se rozlišuje:

Jazykový výklad zjišťuje smysl ustanovení na podkladě významu použitých slov a podle zásad gramatiky a pravopisu. O jazykový výklad jde např. tehdy, jestliže z množného čísla „lidi“ v § 272 dovozujeme, že nestačí ohrožení jedné osoby, z významu rozlučovací spojky „nebo“ v témž ustanovení plyne, že stačí samo ohrožení lidí, aniž by byl zároveň ohrožen cizí majetek, a naopak.

Logický výklad odkrývá smysl zákona prostřednictvím zásad logiky. Běžné typy logického výkladu se označují jako argumentum a contrario, a simili, a maiore ad minus, a minore ad maius (důkaz z opaku, podle podobného, od většího k menšímu, od menšího k většímu).49

Logickou úvahou dospějeme k závěru, že obecné ohrožení podle § 272 a § 273 je tím spíše (a minore ad maius) dáno, jestliže jsou zároveň ohroženi lidé i majetek. Jestliže ohrožení lidí je v § 272 vymezeno jako nebezpečí smrti nebo těžké újmy na zdraví, lze výkladem a contrario usuzovat, že nebezpečí prostého ublížení na zdraví by tu nestačilo.

V nauce není shoda, zda u logického výkladu jde o samostatnou metodu výkladu či jen o pomůcku pro výklad ostatními metodami.

Systematický výklad zjišťuje smysl zákonného ustanovení v souvislosti s širším celkem, s celým zákonem nebo celým právním řádem. Na smysl určitého ustanovení lze usuzovat z jeho zařazení do určité hlavy trestního zákoníku nebo z jeho umístění mezi ostatní zákonná ustanovení. Ze systematického začlenění ustanovení o trestném činu obecného ohrožení (§ 272) v souvislosti s jeho obsahem a s vysokými sankcemi plyne, že ostatní ustanovení VII. hlavy zvláštní části trestního zákoníku jsou k § 272 subsidiární.

Výklad zákona musí být v souladu s Ústavou, ústavními zákony a s ratifikovanými a vyhlášenými mezinárodními smlouvami (nález ÚS publikovaný pod č. 106 ve sv. 12 roč. 1998 – III. díl Sb. n. a u. ÚS). Musí brát v úvahu i judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, judikaturu Evropského soudního dvora a judikaturu Ústavního soudu a právní principy, na nichž se tato judikatura zakládá (nález ÚS publikovaný pod č. 163 ve sv. 9 roč. 1997 – III. díl Sb. n. a u. ÚS).

Historický výklad vysvětluje ustanovení z okolností, za nichž vzniklo; přihlíží proto k osnovám zákona, k důvodovým zprávám, k zákonům jiných států, které byly vzorem, k diskusím o zákonu, k politickým projevům v Parlamentu ČR apod. V těchto spojitostech je vhodné se zmínit, že subjektivní vůle zákonodárce (subjektivní teorie) nemusí být vždy totožná s objektivní „vůlí zákona“ (objektivní teorie),50 mimo jiné vzhledem ke změnám společenských podmínek po přijetí zákona.

Teleologický výklad je v trestněprávní nauce často považován za korunu interpretační úvahy. Sleduje se tím vlastní cíl celého výkladu, hledisko účelu trestněprávního ustanovení a chráněných právních hodnot, z nichž se dovozuje smysl vykládaného ustanovení. Nepochybně je při výkladu třeba přihlížet k obecným trestněprávním zásadám. Rovněž je nepochybné, že chráněné právní hodnoty (objekt trestného činu) mají klíčový význam pro výklad smyslu toho či onoho ustanovení. Mezi teleologickou metodou a ostatními metodami výkladu existuje hlubší vztah. Lze říci, že teleologická metoda vychází z ostatních metod výkladu. Výklad začíná u slov zákona – u textu zákonného ustanovení (výklad jazykový a logický), pokračuje systémovými souvislostmi (výklad systematický a logický), všímá si geneze zákona a vůle zákonodárce (výklad historický) a jeho dovršením je poznání účelu zákonného ustanovení a chráněných hodnot (teleologický výklad).51

Při výkladu nelze postupovat podle zásady „in dubio pro reo“ („pochybnost prospívá obviněnému“), která má význam pouze v otázkách skutkových a nikoli v otázkách právních. V této souvislosti Miřička ve své učebnici velmi akcentuje teleologický aspekt: „Je-li právní otázka pochybná, sluší ji vyřešiti podle obecných pravidel o výkladu zákona, při čemž je vždy míti na mysli vrcholný účel trestního práva, jímž je účinná ochrana právních statků.“52

Teleologický výklad nemá ovšem nic společného se zprofanovaným „účelovým“ výkladem, o němž je zmínka na začátku tohoto oddílu.

Jednotlivé prostředky výkladu zákona sloužící ke zjištění jeho smyslu nelze používat izolovaně, nýbrž nutno jejich výsledky navzájem konfrontovat, a nejen to, je třeba přihlížet též ke konkrétním hospodářským, sociálním, politickým a jiným podmínkám, za nichž se ustanovení zákona má aplikovat.

3. Podle toho, jaký je poměr výkladu k doslovnému znění, je tu:

a) doslovný výklad,

b) rozšiřující (extenzivní) výklad,

c) zužující (restriktivní) výklad.

Rozšiřující výklad zůstává v mezích skutečného správného smyslu normy. Norma je tu formulována, např. ze stylistických důvodů, úžeji a nezahrnuje všechny případy, které má na zřeteli; výklad, který vychází ze všech souvislostí, nejen z doslovného textu tu pak koriguje doslovné znění a rozšiřuje je. A naopak při textu, který je širší než smysl normy.

Rozšiřující výklad zahrnuje pod „obydlí“ v § 178 i uzavřený dvůr domu; překračovalo by však smysl § 178 a tím i meze rozšiřujícího výkladu, kdyby se toto ustanovení vztáhlo na ohradu sloužící k uskladnění stavebního materiálu. K řečenému však nutno poznamenat, že tento rozšiřující výklad je obsažen ve výkladovém ustanovení § 133 tr. zákoníku týkajícím se pojmu „obydlí“, a proto nejde o výklad ve vlastním slova smyslu (k rozšiřujícímu výkladu viz dále následující Řešení příkladu č. 1). Restriktivně je třeba vykládat v § 346 odst. 2 slova „jako svědek“; nespadá sem výpověď pachatele, který je ve vlastní věci slyšen formálně jako svědek, protože dosud proti němu nevzniklo podezření.

Řešení příkladu č. 1: V závažnějším případě by se jednalo o trestný čin ohrožování oběhu tuzemských peněz podle ustanovení § 239 odst. 2 písm. b) (srov. i § 12 odst. 2). Při logickém výkladu budeme argumentovat hlavně argumentem „a minore ad maius“ (od menšího k většímu), jestliže je totiž trestné poškození tuzemských peněz, tím spíše jejich zničení. I z hledisek teleologického výkladu je zřejmé, že smyslem tohoto ustanovení je postihnout i případy zničení tuzemských peněz, že je tu namístě extenzivní výklad. Zničení eurobankovek však v úvahu nepřipadá, jde tu pouze o tuzemské peníze.

B. Zvláštní pozornost v trestním právu je třeba věnovat otázce analogie. Užitím analogie rozumíme subsumpci případu pod zákonné ustanovení, které upravuje případ jiný, subsumovanému případu podobný. Na rozdíl od extenzivního výkladu užíváme při analogii ustanovení, které se na subsumovaný případ podle svého smyslu nevztahuje. Analogií se tedy vyplňují mezery zákonů, řeší se jí případy, které přinesl život, ale na které zákonodárce nepamatoval.

V českém trestním právu analogie k tíži pachatele (in malam partem) nebyla a není připuštěna. Nepřípustnost analogie v trestním právu je na prospěch zákonnosti v práci orgánů činných v trestním řízení a právní jistotě občanů. Nepřípustnost analogie plyne ze zásady „žádný trestný čin, žádný trest bez zákona“.

Analogie je nepřípustná v těchto směrech:

a) jde-li o rozšiřování podmínek trestní odpovědnosti,

b) jde-li o to, jaké tresty, ochranná opatření i jiné újmy na právech nebo majetku lze za trestný čin uložit a za jakých podmínek.

Pokud jde o zúžení podmínek trestnosti nebo o jiné otázky, může se i v trestním právu analogie použít. V úvahu připadá především oblast okolností vylučujících protiprávnost.

Od analogie je nutno lišit výklad zákona s použitím argumentu a simili, ať již zákon výslovně na to poukazuje, nebo to plyne z povahy věci.

Například § 272 odst. 1 se dovolává použití obdoby slovy „jiného podobného nebezpečného jednání“. Na závažnost případu těžké újmy na zdraví podle § 122 odst. 2 písm. i) je možno usuzovat ze závažnosti ostatních konkrétněji formulovaných případů těžké újmy.

O analogii nejde ani tam, kde se výslovně v textu zákona uvádí, že se určitých ustanovení použije „obdobně“. Zde totiž zákon na právní úpravu otázek, o něž tu jde, pamatoval, avšak z důvodu legislativní techniky tuto právní úpravu neopakoval, nýbrž odkázal na jiné místo, z něhož ji lze vyvodit.

Zákaz analogie v neprospěch pachatele pochází z doby osvícenství a opírá se o teorii společenské smlouvy a o učení o neporušitelných přirozených právech člověka. Zákaz analogie měl být zárukou (odtud tzv. garanční funkce trestního zákona) proti státní libovůli. Byl vyjádřen v amerických ústavách státu Virginia a Maryland z roku 1776, ve francouzské Deklaraci práv člověka a občana z roku 1789; uzákoněn byl v Evropě poprvé v trestním zákoně Josefa II. z roku 1787.

V nauce trestního práva se této zásadě dostalo odůvodnění ve Feuerbachově teorii psychologického donucení. Má-li trestní zákon působit pohrůžkou tresty na jednání lidí, musí jim být předem znám. Od Anselma Feuerbacha pochází formulace „nullum crimen sine lege“.

Zákaz analogie platil a platí v převážné většině evropských trestních zákoníků. Jeho význam ovšem závisí na tom, jak přesně jsou stanoveny podmínky trestní odpovědnosti, zejména na formulaci skutkových podstat ve zvláštní části. Neuplatňuje se v anglosaském právu, pokud tam platí common law.

Novela německého trestního zákoníku z roku 1935 připustila analogii v neprospěch pachatele. Tento průlom do zákonnosti však neměl za nacistického režimu velký význam, protože největší zvůle režimu se dála mimozákonnými prostředky. Tzv. Schutzhaft vykonávaná v koncentračních táborech nebyla vůbec podložena trestními rozsudky, ba ani podmíněna spácháním trestného činu. Po 2. světové válce se Německo vrátilo k zákazu analogie a zakotvilo jej v ústavě.

Na počátku vývoje sovětského trestního práva byla v trestních zákonících RSFSR z roku 1922 a 1926 (stejně i v dalších svazových republikách) dovolena analogie, oficiálně z obav, že v nových politických poměrech nemůže zákon předvídat, jaké všechny formy zločinnosti se budou vyskytovat. Některé zákoníky tzv. lidově demokratických států v 50. letech následovaly sovětský vzor. Československo mezi nimi nebylo. Jeho trestní zákon z roku 1950 však místy užíval velmi širokých až neurčitých formulací skutkových podstat. Např. skutková podstata trestného činu nepřátelského jednání proti republice byla v ustanovení § 129 tohoto zákona vymezena takto: „Kdo úmyslně ohrozí obecný zájem jednáním nepřátelským lidově demokratickému státnímu zřízení nebo společenskému řádu republiky, které jsou zaručeny ústavou“; na tento trestný čin byl trest odnětí svobody na šest měsíců až dvě léta. Takové široké formulace činily vlastně zavedení analogie zbytečným.

Základy sovětského zákonodárství z roku 1958 analogii vyloučily.

25 K problematice odpovědnosti za zločiny podle mezinárodního práva viz Šturma, P. Mezinárodní trestní soud a stíhání zločinů podle mezinárodního práva. Praha: Karolinum, 2002; Čepelka, Č., Šturma, P. Mezinárodní právo veřejné. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 721 a násl.; Seidl-Hohenveldern, I. Mezinárodní právo veřejné. Přel. M. Pauknerová aj. Praha: Codex Bohemia, 1999, s. 366 a násl.

26 K problémům spojeným s implementací Římského statutu do českého právního řádu viz Problémy implementace Statutu Mezinárodního trestního soudu do právního řádu. In Sborník ze semináře České národní skupiny Mezinárodní společnosti pro trestní právo. Praha: C. H. Beck, 2004. Srov. však nález pléna Ústavního soudu č. 434/2006 Sb. (PL. ÚS 66/2004) ze dne 3. 5. 2006 ve věci implementace Evropského zatykače, podle kterého předání občana není v rozporu s čl. 14 Listiny.

27 Viz Čepelka, Č., Šturma, P. Mezinárodní právo veřejné. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 184.

28 Repík, B. Evropská úmluva o lidských právech a trestní právo. Praha: Orac, 2002, s. 5.

29 Srov. Repík, B. Evropská úmluva o lidských právech a trestní právo. Praha: Orac, 2002, s. 53 a násl. Podle našeho názoru je třeba soulad s čl. 2 odst. 2 písm. a) Evropské úmluvy v tomto směru s § 29 o nutné obraně zajistit náležitým výkladem § 29 odst. 2 tr. zákoníku. Blíže srov. výklad v § 3 F kapitoly IX. obecné části.

30 Evropa v čase změn: trestní politika a trestní právo. Praha: IKSP, 2000.

31 Pipek, J. Evropský modelový trestní zákon. Právník. 1999, č. 9, s. 820 a násl.

32 Tomášek, M., Týč, V. a kol. Právo Evropské unie. Praha: Leges, 2013.

33 Novotný, O. O otázkách hospodářského trestního práva. Právní praxe. 1997, č. 6, s. 394 a násl.

34 Tomášek, M., Týč, V. a kol. Právo Evropské unie. Praha: Leges, 2013, s. 341 a násl.

35 Rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, Casati, 203/80, Recueil, s. 2595.

36 Rozsudek ze dne 19. ledna 1999, Calfa, C-348/96, Recueil, s. I-11.

37 Rozsudek ze dne 13. září 2005, Komise v. Rada, C-176/03, Sb. rozh. s. I-7879.

38 Tomášek, M. et al. Europeizace trestního práva. Praha: Linde, 2009.

39 Tamtéž.

40 Rozsudek ze dne 16. června 2005, Pupino, C-105/03, Sb. rozh. s. I-5285.

41 Rozsudek ze dne 10. dubna 1984, Von Colson a Kamann, C-14/83, Recueil, s. 1891.

42 Rozsudek ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing, C-106/89, Recueil, s. I-4135.

43 Rozsudek ze dne 8. října 1987, Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Recueil, s. 3969 nebo rozsudek ze dne 28. března 1990, Venosso a Zanetti, C-206/88 a C-207/88, Recueil, s. I-1461.

44 Novotný, O. O otázkách hospodářského trestního práva. Právní praxe. 1997, č. 6, s. 375–401.

45 Rozsudek ze dne 21. září 1989, Komise v. Řecko, zvaný „Jugoslávská kukuřice“, 68/88, Recueil, s. 2965.

46 Delmas-Marty, M. a kol. Corpus Juris. Přel. J. Fenyk, D. Jílek. Brno: Sypták, 1998; Delmas-Marty, M., Vervaele, J. A. E. Corpus Juris 2000. Přel. J. Fenyk, S. Kloučková. Brno: Sypták, 2001.

47 Polák, P., Fenyk, J. Etiologie projevů trestního práva v Evropské unii. In Aktuální otázky europeizace trestního práva. AUC – Iuridica. 2005, č. 2. Praha: UK Praha, Karolinum, 2005, s. 7–44 (zvl. s. 23 a násl.).

48 Srovnej k tomu např. Veverka, V., Boguszak, J., Čapek, J. Základy teorie práva a právní filozofie. Praha: Codex, 1996, s. 128 a násl.; Mikule, V., Sládeček, V. O závaznosti rozhodnutí Ústavního soudu. Bulletin advokacie, 1995, č. 8, s. 35 a násl.; podobně Bárta, J. K významu právních názorů Ústavního soudu pro aplikační praxi. Správní právo, 1995, č. 6, s. 334 a násl.; Šimíček, V. Mohou být vykonatelná rozhodnutí Ústavního soudu všeobecně závazná? Správní právo, 1996, č. 2, s. 113 a násl.; Pavlíček, V., Hřebejk, J. Ústava a ústavní řád České republiky. Komentář. 1. díl – Ústavní systém. 2. vyd. Praha: Linde Praha, 1998, s. 307; Šimíček, V. Ústavní stížnost. Praha: Linde Praha, 1999, s. 129 a násl.; Kühn, Z. K otázce závaznosti rozhodnutí Ústavního soudu. Právník. 2001, č. 9, s. 857 a násl.

49 Viz Boguszak, J., Čapek, J., Gerloch, A. Teorie práva. Praha: ASPI, 2004, zvl. s. 183–185. Viz Gerloch, A. Teorie práva. 6. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2013, s. 128 a násl.

50 Jescheck, H.-H., Weigend, Th. Lehrbuch des Strafrechts, Allgemeiner Teil. Berlin: Duncker & Humblot, 1996, s. 156, 157.

51 Jescheck, H.-H., Weigend, Th. Lehrbuch des Strafrechts, Allgemeiner Teil. Berlin: Duncker & Humblot, 1996, s. 154 a násl.; Wessels, J., Beulke, W. Strafrecht, Allgemeiner Teil. Heidelberg: C. F. Müller Verlag, 2000, s. 13–15; Boguszak, J., Čapek, J., Gerloch, A. Teorie práva. Praha: ASPI, 2004, s. 175 a násl., s. 291 a násl.; Nález ÚS č. 163/97 Sb. n. a u. ÚS.

52 Miřička, A. Trestní právo hmotné. Praha: Všehrd, 1934, s. 25.

Kapitola III

Působnost trestních zákonů

Příklad č. 2: Turistická cesta našeho občana do Madridu dopadla tragicky. V madridském hotelu se dostal do sporu s jiným hostem (italským občanem), který ho po prudké výměně názorů napadl a ubodal k smrti. Bylo by možné italského občana vzít k trestní odpovědnosti podle českého trestního práva?

Působností zákona se označuje okruh společenských vztahů, v nichž se zákon uplatňuje. Tento okruh je vymezen různými podmínkami, časovými, místními a jinými. Pro trestní zákony má význam doba a místo trestného činu a osoba pachatele, popř. okruh zájmů, proti nimž trestný čin míří. Podle toho se rozeznává působnost časová, místní, osobní, někdy i věcná (předmětná).

V podobném smyslu se užívá výrazu působnost ve spojení „působnost nějakého orgánu“ (kompetence). Jde o okruh společenských vztahů, na něž se vztahuje pravomoc orgánu, tedy rovněž okruh vztahů, v nichž se orgán uplatňuje.

Zásady působnosti trestních zákonů mají význam i pro pozdější zákony měnící a doplňující trestní právo, pokud v nich není o působnosti stanoveno něco jiného.

§ 1 Působnost časová

A. Od časové působnosti zákona je třeba lišit pojem jeho platnosti a účinnosti.

Platnost zákona nastává dnem, kdy se zákon stal součástí právního řádu, tj. kdy byl vyhlášen předepsaným způsobem. Je to den uvedený v záhlaví Sbírky zákonů.

Účinnost zákona začíná dnem, od kterého má být podle zákona postupováno v případech vymezených jeho působností. Tento den je zpravidla označen v posledním paragrafu zákona. Trestní zákoník z roku 2009 nabyl účinnosti 1. ledna 2010 (§ 421).

Není-li datum účinnosti stanoveno přímo v právním předpisu, nabývá předpis účinnosti 15. dnem po vyhlášení ve Sbírce zákonů (§ 3 odst. 3 zákona č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv).

B. Základní pravidlo pro časovou působnost trestních zákonů je, že trestnost činu se posuzuje a trest se ukládá podle zákona účinného v době, kdy byl čin spáchán (čl. 40 odst. 6 Listiny, § 2 odst. 1 tr. zákoníku), viz též čl. 11 Deklarace, čl. 7 Úmluvy a čl. 15 MPOPP. Z nálezů Ústavního soudu viz zejména č. 25 ve sv. 1 roč. 1994 – I. díl Sb. n. a u. ÚS.

To znamená, že např. na trestné činy spáchané od 1. 1. 2010 se užije trestního zákoníku z roku 2009, na trestné činy spáchané od 1. 1. 1962 do 31. 12. 2009 se užije trestního zákona z roku 1961, na trestné činy spáchané od 1. 8. 1950 do 31. 12. 1961 se užije trestního zákona z roku 1950. Obdobně je tomu u každé dílčí novelizace trestního práva.

Ustanovení § 2 odst. 1 se vztahuje i na působnost zákonů, na které odkazuje trestní zákoník v blanketní normě, např. devizového zákona (zák. č. 218/1995 – srov. č. 35/94 Sb. rozh. tr.) nebo které blíže vymezují některý znak skutkové podstaty daného trestného činu (např. zák. č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu, v relaci k trestnému činu nedovoleného ozbrojování podle § 279 – č. 36/98 Sb. rozh. tr.).

Z tohoto pravidla platí výjimka dávající přednost novému zákonu, jestliže je to pro pachatele příznivější (§ 2 odst. 1).

Nový, pro pachatele příznivější zákon tedy působí nazpět. Avšak přísnější trestní zákon nemá zpětnou působnost (zákaz retroaktivity zákona). Tento zákaz je obsažen v čl. 40 odst. 6 Listiny a ve výše citovaných mezinárodních smlouvách o lidských právech.

Zákaz zpětné působnosti přísnějšího trestního zákona se odůvodňuje především požadavkem právní jistoty. Souvisí se zásadou nullum crimen sine lege, k níž se dodává „sine lege praevia“ (žádný trestný čin bez předchozího zákona). Občan, který jednal v mezích zákona, má mít jistotu, že nebude za své činy postižen, shledá-li zákonodárce později, že jsou trestuhodné (srov. § 1 tr. zákoníku).

Další důvod se čerpá z výchovného účelu trestu: Má-li hrozba trestem vést občany k tomu, aby se určitých činů vystříhali, musí jim být předem známa.

Zásada zákazu zpětné působnosti se týká všech podmínek trestní odpovědnosti i ukládání trestu. Platí nejen nullum crimen sine lege praevia, ale i nulla poena sine lege praevia (žádný trest bez předchozího zákona).

K podmínkám trestní odpovědnosti patří i podmínky jejího zániku, k nimž nauka počítá také promlčení trestní odpovědnosti (srov. § 3 kapitoly XIII. obecné části).

Trestního práva procesního se tento princip nedotýká. Zde platí opačná zásada: procesní úkony se zásadně provádějí podle trestního řádu účinného v době řízení, nikoli v době činu.

Výjimkou ze zákazu retroaktivity přísnějšího trestního zákona byla zpětná působnost retribučního zákonodárství (srov. nález ÚS publikovaný pod č. 13 ve sv. 7 roč. 1997 – I. díl Sb. n. a u. ÚS).

Čs. státní moc se nemohla za nacistické okupace na území republiky uplatnit; to by však samo nebylo dostatečným důvodem pro zpětnou působnost. Významné bylo, že retribuce odpovídala právnímu přesvědčení občanů a že její zásady byly již předem v politických projevech čs. představitelů hlásány a tyto projevy byly na okupovaném území bedlivě sledovány.

Pokud se retribuce týkala válečných zločinců, měla svůj právní základ v dokumentech mezinárodního práva.53

Zákaz retroaktivity byl také prolomen v některých znárodňovacích zákonech z roku 1948. Výjimku ze zákazu retroaktivity představují i ustanovení o prodloužení promlčecí doby v zákonech o soudní rehabilitaci z roku 1968 a 1990.

Zákaz zpětné působnosti trestního zákona (rozumí se přísnějšího) byl formulován poprvé v amerických ústavách z roku 1776 a odtud převzat do francouzské Deklarace práv člověka a občana z roku 1789 (čl. 8). Starší formulace v anglické Magna Charta Libertatum z roku 1215 nevyjadřuje tento princip dost výrazně a jednoznačně. V řadě států je zákaz retroaktivity zakotven v jejich ústavách. Chyběl v sovětské ústavě z roku 1977 a v čs. ústavě z roku 1960.

C. Trestnost činu se tedy zásadně posuzuje podle doby jeho spáchání (§ 2 odst. 1).

Pokud jde o dobu činu, problém je u takových trestných činů, které jsou charakterizovány následkem nebo účinkem (srov. § 3 a § 5 kapitoly VI. obecné části).

Posuzuje se např. doba vraždy podle okamžiku smrtící rány, nebo podle okamžiku smrti oběti, jež nastala o mnoho dní nebo i měsíců později? Trestné zanedbání bezpečnostních opatření může vést k následkům na životech až po mnoha letech, takže časový rozdíl může být veliký.

Podle ustanovení § 2 odst. 4 je čin spáchán v době, kdy pachatel konal nebo v případě opomenutí byl povinen konat. Dobou činu je tedy doba jednání, neboť hrozbou trestem se má ovlivnit právě toto jednání. Kdyby rozhodovala doba následku, byla by v tom skryta zpětná působnost trestního práva.

Pokračování v trestném činu, trestné činy trvající a hromadné tvoří jediný skutek (srov. § 5 F kapitoly IV. obecné části). Dobou činu není doba jejich dokonání, nýbrž doba ukončení trestného činu (k tomuto rozlišení srov. § 1 kapitoly X. obecné části). To znamená, že u pokračování v trestném činu je to dokončení posledního jednání (útoku), které tvoří s předchozími jednáními (útoky) jednotu. Totéž platí u trestných činů hromadných.

U trestných činů trvajících je dobou činu moment zániku (ukončení) protiprávního stavu.

Pokračování v trestném činu, trestné činy trvající a hromadné se posuzují podle přísnějšího zákona účinného v době ukončení trestného činu i tehdy, když část skutku, třeba převážná, spadá do doby účinnosti starého trestního zákona, pro pachatele příznivějšího (§ 2 odst. 2 tr. zákoníku). K této okolnosti je třeba vzít zřetel jen při hodnocení míry společenské škodlivosti skutku a při ukládání trestu, nikoli při rozhodování, zda použít nového či starého trestního zákona.

Tu část jednání pachatele, které se dopustil před změnou trestního zákona, lze posoudit spolu s částí jednání spáchaného po této změně jako jediný pokračující nebo trvající trestný čin jen tehdy, jestliže byly útoky spáchané za účinnosti dřívějšího zákona vůbec trestné (č. 7/94 Sb. rozh. tr.).

Organizátorství, návod a pomoc se posuzují, a to jako příprava k trestnému činu podle § 20, podle doby, v níž došlo k jednání, tj. k organizování, navádění a pomáhání. To platí i tehdy, mají-li povahu účastenství ve smyslu § 24.

U pokusu trestného činu (§ 21) je dobou činu doba jednání pachatele. Totéž platí u přípravy (§ 20).

Podle doby činu takto chápané se pak posuzuje jeho trestnost. Trestností se tu rozumějí všechny podmínky, na nichž závisí výrok o vině a o trestu (č. 11/91, 11/2004 Sb. rozh. tr., nález ÚS publikovaný pod č. 12 ve sv. 21, roč. 2001 – I. díl Sb. n. a u. ÚS). Podle doby činu se tedy také posuzuje, která mimotrestní norma vyplňuje blanketní dispozici [např. co se rozumí v konkrétním případě zákazem stanoveným devizovým zákonem v § 247 (č. 35/94 Sb. rozh. tr.)], jaké byly povinnosti pachatele stíhaného pro kulpózní trestný čin (tj. zda bezpečnostní opatření, jež učinil, odpovídala tehdy platným předpisům), okolnosti vylučující protiprávnost, podmínky promlčení aj. Rovněž otázky ukládání trestu se řídí dobou činu, např. možnost upustit od potrestání, možnost podmíněného odkladu výkonu trestu aj. Výjimkou z toho je ustanovení § 3 odst. 1 o druhu trestu.

D. I když se trestnost činu posuzuje podle starého zákona v době, kdy již je v účinnosti nový zákon, použije se vždy nového zákona v těchto směrech:

a) Pachateli lze uložit vždy pouze takový druh trestu, který dovoluje uložit zákon účinný v době, kdy se o trestném činu rozhoduje (§ 3 odst. 1). Trest se sice ukládá podle starého zákona, ale výběr je omezen na to, co z toho skýtá současná úprava.

Trest vyhoštění (§ 80) je možno uložit pachateli, který je v době rozhodování soudu občanem Slovenské republiky, i když v době spáchání trestného činu byl československým občanem, kterému by takový trest nemohl být uložen (č. 4/95 Sb. rozh. tr.).

b) O ochranném opatření se rozhodne vždy podle zákona účinného v době, kdy se o ochranném opatření rozhoduje (§ 3 odst. 2). Odůvodnění možno spatřovat v tom, že nejde o opatření difamující, které by mělo svou hrozbou odradit od spáchání trestného činu. V zájmu prevence je užívat nejnovějších ochranných opatření, o nichž se předpokládá, že nejlépe odpovídají současné situaci v boji proti zločinnosti.

Naproti tomu však nelze nevidět, že i ochranná opatření znamenají často citelnou újmu pro postiženého. Proto je třeba, aby zákonodárce vždy pečlivě uvážil zpětnou působnost nového citelného ochranného opatření.

c) Některých obecných zásad nového zákona (§ 12, § 38) je třeba použít i tehdy, posuzujeme-li trestný čin podle práva dřívějšího.

d) Při vícečinném souběhu (srov. § 1 kapitoly XII. obecné části) se trestnost každého sbíhajícího se skutku posuzuje samostatně. O tom, jak se za ně ukládá úhrnný trest, jestliže se některé ze sbíhajících se trestných činů posuzují podle starého, jiné podle nového trestního zákona, viz § 2 kapitoly XVI. obecné části.

e) Výkon trestů, uložených pravomocně před účinností nového trestního zákona, se v zásadě provádí podle nových předpisů. Srov. však čl. II zák. č. 175/1990 Sb. a § 419 tr. zákoníku (přechodné ustanovení).

f) Také zahlazení odsouzení je třeba posuzovat podle nového trestního zákona.

Ve všech ostatních směrech se užije starého práva. To platí jak pro otázku viny, tak i trestu.

E. Při posouzení trestnosti činu spáchaného za účinnosti dřívějšího zákona se použije pozdějšího zákona, jestliže to je pro pachatele příznivější. Trestní zákoník vychází z myšlenky, že nové právo hodnotí minulý skutek jinak a že tedy nelze setrvat na původním přísnějším posouzení.

Při rozhodování o tom, které posuzování je pro pachatele příznivější, se nelze omezovat na srovnávání trestních sazeb, ale je třeba konkrétní případ předběžně posoudit podle všech ustanovení starého a nového práva a pak se zřetelem ke všem ustanovením o podmínkách trestní odpovědnosti (též k důvodům jejího zániku) a trestu (též k možnosti podmíněného odsouzení, upuštění od potrestání atd.) uvážit, která zákonná úprava je příznivější.

Přitom nevadí, jestliže se právní kvalifikace podle starého a nového práva liší. Nelze se omezit jen na srovnávání stejných nebo zcela obdobných ustanovení starého a nového práva.

Skutek se nestává beztrestným jen proto, že nový trestní zákon neobsahuje trestný čin stejného názvu (srov. č. 43/70 Sb. rozh. tr.).

Příznivější je vždy ta právní úprava, podle níž je skutek vůbec beztrestný nebo zakládá jen mimotrestní odpovědnost (např. kárnou, kázeňskou apod.).

Není na překážku užití nového trestního zákona okolnost, že nový zákon stanoví vyšší horní hranici trestní sazby, jestliže např. v konkrétním případě přichází v úvahu uložení nižšího trestu v důsledku příznivějších podmínek pro uložení trestu pod dolní hranicí trestní sazby.

I v tomto případě platí zásada, že dřívějšího či nového zákona je třeba vždy užít jako celku.

Nelze tedy rozhodovat o vině podle zákona jednoho, o trestu pak nebo o některých trestech podle zákona druhého.

Pozdější, pro pachatele příznivější právo se uplatní, pokud nebylo ještě o vině pravomocně rozhodnuto. Došlo-li ke zmírnění právní úpravy po právní moci rozhodnutí o činu spáchaném před touto změnou, mohlo by to mít vliv jen na eventuální rozhodování o milosti prezidenta republiky. Nebylo by možno v tom spatřovat ani důvod pro použití mimořádného opravného prostředku. Byl-li však takový mimořádný opravný prostředek z jiného důvodu úspěšně uplatněn, bude nutno v novém rozhodnutí použít nového, pro pachatele příznivějšího práva.

Novela trestního zákona č. 175/1990 Sb. však umožňuje v rámci čl. II změnit dřívější pravomocná rozhodnutí v duchu nového práva. Srov. č. 4, 20, 25 až 28/91 Sb. rozh. tr.

Trestní zákoník č. 40/2009 Sb. pak stanoví, že trest uložený přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona za čin, který podle tohoto zákona není trestným činem, popřípadě jeho nevykonaný zbytek, se nevykoná (§ 419).

Vystřídalo-li se od spáchání trestného činu do doby rozhodování o něm několik trestních zákonů, bude třeba užít nejmírnějšího z nich. Jestliže totiž zákon účinný v mezidobí zmírnil trestnost, uplatní se pravidlo o použití příznivějšího práva a pozdější zpřísnění na to nemá vliv (§ 2 odst. 3).

§ 2 Působnost místní

A. Místní působnost trestního zákona vymezuje okruh případů, které se posuzují podle trestního zákona se zřetelem k místu, kde byl trestný čin spáchán.

Stát může vykonávat trestní soudnictví jen na svém území a svými orgány; české trestní právo platí jen na našem státním území. Za určitých podmínek je však možné uplatnit trestní právo i proti pachatelům trestných činů spáchaných v cizině.

Základem místní působnosti českého trestního práva je princip teritoriality (§ 4), tj. podle českého trestního zákona se posuzují trestné činy spáchané na území republiky. V omezeném rozsahu se české trestní právo uplatňuje i na trestné činy spáchané v cizině. Tím dochází k překrývání působnosti českého práva s působností práva cizího státu, kde čin byl spáchán. Některé problémy z toho vznikající jsou v zájmu mezinárodní spolupráce v boji proti zločinnosti řešeny mezinárodními smlouvami.

Pravidla o místní působnosti trestního zákona jsou součástí vnitrostátního práva, ale obsahují některé mezinárodní prvky. Tato část trestního práva se někdy nazývá trestní právo mezinárodní. Naproti tomu mezinárodní právo trestní je součástí mezinárodního práva veřejného a zabývá se uplatňováním trestních sankcí v této oblasti, jak tomu např. bylo při stíhání válečných zločinců před Mezinárodním vojenským tribunálem v Norimberku.

V trestním právu se velmi zřetelně projevuje suverenita státu. Každý stát uplatňuje ve svém trestním soudnictví vlastní trestní právo. Uplatňuje je u trestných činů spáchaných na jeho území, avšak v některých směrech i u trestných činů spáchaných v cizině. Podle ustanovení § 11 tr. zákoníku trestní rozsudek cizího státu nemůže být vykonán na území republiky ani tu mít jiné účinky, nestanoví-li zákon nebo vyhlášená mezinárodní smlouva, kterou je Česká republika vázána, něco jiného.

Zvlášť významnou výjimku z této zásady představuje ustanovení § 11 odst. 2 tr. řádu, podle něhož je zejména nepřípustné trestní stíhání, jestliže dřívější stíhání pro týž skutek skončilo pravomocným rozhodnutím soudu nebo jiného justičního orgánu jiného členského státu Evropské unie (srov. dále § 118 a násl. zák. č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních, upravující uznávání a výkon cizozemských rozhodnutí). Občan České republiky pak nemůže být vydán cizímu státu k trestnímu stíhání ani k výkonu trestu, pokud s tím sám nesouhlasí (srov. čl. 14 odst. 4 věta druhá Listiny a § 91 odst. 1 písm. a) z. m. j. s.). Tato zásada je však prolomena tím, že je připuštěno předání našeho občana jinému členskému státu Evropské unie na základě evropského zatýkacího rozkazu.

B. Zásada teritoriality (§ 4): Podle této zásady se působnost trestních zákonů vztahuje na celé území státu, a to bez ohledu na osobu pachatele nebo osobu oběti. Zásada teritoriality vyplývá ze státní svrchovanosti a umožňuje důslednou ochranu všech zájmů, na něž se trestní právo vztahuje. Je vyjádřena v § 4 odst. 1 a blíže rozvedena v § 4 odst. 2 až 4.

Takzvaná exteritoriální místa (zejména sídla velvyslanectví cizích států a sídla některých mezinárodních organizací) nejsou vyňata z působnosti českého trestního zákoníku, avšak orgány ČR tu nemohou provádět procesní úkony bez souhlasu příslušného cizího orgánu (čl. 22 Vídeňské úmluvy o diplomatických stycích č. 157/1964 Sb.). Trestné činy zde spáchané mohou být stíhány, jde-li o osoby, jež nemají diplomatickou imunitu nebo u nichž odpadla.

Zásada teritoriality zahrnuje i některá místa ležící mimo území republiky.

Podle mezinárodního práva se působnost českého trestního zákoníku vztahuje na naše státní neobchodní (vojenské, policejní, celní) lodi a letadla, ať jsou kdekoli; tyto dopravní prostředky jsou zcela vyňaty z jurisdikce cizích států.

U ostatních lodí a letadel (civilních, obchodních) se dříve zastávala teorie tzv. plovoucího nebo létajícího území. Paluba se považovala za čs. území, jestliže loď nebo letadlo byly na širém moři, resp. nad ním. V poslední době se prosadila zásada registrace (§ 5), o které někteří autoři mluví jako o zásadě vlajky (§ 5). Tato zásada je např. použita v mezinárodních úmluvách o stíhání tzv. leteckého pirátství.

Podle ní se působnost našeho trestního zákona vztahuje na činy spáchané na palubě lodi či jiného plavidla anebo letadla či jiného vzdušného dopravního prostředku, které jsou registrovány v České republice, ať se tyto dopravní prostředky nacházejí v době činu kdekoli za hranicemi našeho státu, tedy i v prostoru cizího státu.

Trestný čin nemusí být na území republiky uskutečněn ve všech svých znacích.

Stačí, bylo-li zde provedeno jednání, i když účinek nastal v cizině, nebo naopak (§ 4 odst. 2).

Např. je spáchán v České republice trestný čin vydírání i tehdy, jestliže pachatel vyděračský dopis napsal v České republice a zaslal do ciziny, kde dopis zastihl adresáta; působnost českého trestního zákona se vztahuje i na vraždu spáchanou cizím státním příslušníkem, který v blízkosti hranic střelil po člověku, který se nacházel již na našem území.

Ustanovení § 4 odst. 2 hovoří nepřesně o „porušení nebo ohrožení zájmu chráněného trestním zákonem“, ač má zřejmě na zřeteli tzv. účinek (srov. § 3 a § 5 kapitoly VI. obecné části).

Jde o podobnou otázku i o podobné řešení, jako je určení místní příslušnosti soudu u tzv. distančních deliktů (§ 18 tr. řádu).

U trestných činů záležejících v opomenutí je místem činu místo, kde mělo být vykonáno to, k čemu byl pachatel povinen (č. 2/73 Sb. rozh. tr., jinak č. 2/81 Sb. rozh. tr.). Výslovná úprava této otázky chybí.

U pokusu je místem činu i místo, kde měl nastat účinek. Účinkem je i tzv. těžší následek (účinek), který podmiňuje použití vyšší trestní sazby.

Za místo činu je patrně třeba považovat i všechna místa, kde se rozvíjel příčinný vztah mezi jednáním a účinkem, i když na nich nedošlo ani k samotnému jednání, ani ještě k účinku, např. kudy byl dopravován vyděračský dopis, kudy byla dopravována zásilka s omamnými prostředky apod. (tzv. tranzitní delikty).

U organizátorství, návodu a pomoci je místem činu místo, kde došlo k těmto formám trestné součinnosti; může jím být i místo trestného činu, k němuž směřovaly (§ 4 odst. 3). Jednal-li účastník na území ČR, užije se na účastenství zákon ČR bez ohledu na to, zda je čin pachatele v cizině trestný (§ 4 odst. 4).

Složité problémy vztahující se k místní působnosti trestního zákona jsou u leteckého pirátství (§ 290, § 291). Těmito otázkami se zabývají mezinárodní úmluvy Tokijská (1963), Haagská (1970) a Montrealská (1971), k nimž přistoupila i ČSFR. Podle nich je smluvní stát povinen učinit nezbytná opatření k uplatnění své kompetence i tehdy,

a) když čin je spáchán proti letadlu imatrikulovanému v tomto státě nebo na jeho palubě,

b) když letadlo, na jehož palubě byl trestný čin spáchán, s předpokládaným pachatelem na palubě přistane na jeho území,

c) když trestný čin je spáchán proti letadlu pronajatému bez posádky osobě, která má hlavní sídlo svého podniku nebo své trvalé bydliště ve jmenovaném státě, nebo je spáchán na palubě takového letadla.

Těmito smlouvami není dotčena působnost vykonávaná podle národního trestního práva.

C. Aktivní zásada personality (§ 6): podle ní se působnost trestních zákonů vztahuje na trestné činy státních občanů České republiky spáchané v cizině. I tato zásada vyplývá ze státní svrchovanosti. Příkazy a zákazy obsažené v trestním právu jsou tak důležité, že je musí náš občan zachovávat i v cizině.

Zásada personality je zakotvena v § 6 a vztahuje se nejen na naše občany, ale i na osoby bez státní příslušnosti, které mají na území republiky povolen trvalý pobyt.

Patrně se nevyskytuje případ, že by cizí právo přikazovalo jednání, jež naše právo pod hrozbou trestu zakazuje, a naopak. Praktické jsou však situace, kdy jednání uskutečněné v cizině je trestné jen podle našeho nebo jen podle cizího práva.

V prvém případě je třeba rozeznávat, zda důvod beztrestnosti spočívá na místních zvláštnostech, které je třeba při hodnocení protiprávnosti a společenské škodlivosti činu podle našeho práva respektovat (např. pohlavní styky se čtrnáctiletou dívkou ve státě, kde věk pro sňatek je vzhledem k fyzické vyspělosti žen nižší), anebo na jiné společenské a hospodářské soustavě, na jiném řešení určitých společenských problémů (např. jiné podmínky pro dovolené přerušení těhotenství) apod. Beztrestnost však může spočívat na zásadách, jež jsou v rozporu se zásadami demokratické společnosti (např. beztrestnost rasových útoků ve fašistickém státě). I když tedy trestní zákoník ČR nebere na cizí právo výslovně zřetel, je třeba k němu v některých případech přihlížet v rámci hodnocení protiprávnosti a společenské škodlivosti.

Opačný je případ, kdy jednání je trestné jen v cizím státě (např. homosexuální styky).

Při zkoumání zavinění u dopravní nehody, k níž došlo v cizině, se použije dopravních předpisů platných v cizím státě (č. 29/81, 47/87 Sb. rozh. tr.).

Státní občanství se řídí podle zákona č. 186/2013 Sb. Rozhodující je státní občanství v době činu.

Pokud pachatel získal státní občanství ČR až později, posoudíme trestnost jeho činu podle ustanovení § 7 či § 8.

Se zásadou personality souvisí zásada, že stát zásadně nevydává vlastní občany cizímu státu ke stíhání. Tato zásada je však prolomena tím, že je připuštěno vydání našeho občana s jeho souhlasem [srov. § 91 odst. 1 písm. a) z. m. j. s.] a předání našeho občana jinému členskému státu Evropské unie na základě evropského zatýkacího rozkazu (srov. § 189 a násl. z. m. j. s., zejména § 190 a § 202 a násl. z. m. j. s.).54

D. Pasivní zásada personality (§ 7 odst. 2): O této zásadě se někdy mluví jako o zásadě ochrany občana. Záleží v tom, že se podle našeho zákona posuzuje trestnost činu, který byl spáchán v cizině cizincem proti občanu České republiky nebo proti osobě bez státní příslušnosti, která má na území České republiky povolen trvalý pobyt. Jedná se o ochranu našich občanů i našich obyvatel v zahraničí, při které je však natolik respektováno cizí trestní právo, že musí jít o čin v místě spáchání činu trestný. Jiná situace nastává, jestliže místo spáchání činu nepodléhá žádné trestní pravomoci (např. Antarktida).

E. Zásada ochrany státu (§ 7 odst. 1): Je pochopitelné, že státy a jejich trestní právo většinou nechrání zájmy jiných států. Proto se považuje za oprávněné, jestliže trestní právo postihuje vybrané trestné činy proti vlastnímu státu a jeho orgánům i tehdy, spáchal-li takový trestný čin v cizině cizí státní příslušník nebo osoba bez státní příslušnosti, která nemá na území České republiky povolen trvalý pobyt.

Tato zásada je zakotvena v ustanovení § 7 odst. 1 a týká se takových trestných činů, jako je rozvracení republiky (§ 310), teroristického útoku (§ 311), teroru (§ 312) a některých jiných trestných činů proti republice, ale i násilí proti orgánu veřejné moci (§ 323), násilí proti úřední osobě (§ 325) a padělání a pozměnění veřejné listiny (§ 348).

U ostatních trestných činů vypočtených v § 7 odst. 1 jde o zásadu univerzality (viz níže). Ale zásada univerzality se do jisté míry uplatňuje i u některých trestných činů proti republice, neboť české trestní právo před nimi chrání i cizí stát nebo mezinárodní organizaci (viz teroristický útok, vyzvědačství aj.).

F. Zásada univerzality(§ 7 odst. 1, § 8) ve své obecné podobě znamená, že stát v zájmu mezinárodní spolupráce stíhá určité trestné činy spáchané v cizině cizincem i tehdy, nedotýkají-li se přímo jeho zájmů. V prvé řadě jde o zločiny podle mezinárodního práva (genocidium aj.). Snahy o mezinárodní spolupráci se uskutečnily i v řadě jiných oblastí.

Srov. příslušné mezinárodní smlouvy, jimiž je ČR vázána, zejména: č. 36/1988 Sb. (braní rukojmí, § 174, § 311 tr. zákoníku), č. 15/1932 Sb. (penězokazectví, zvl. § 233 tr. zákoníku), č. 16 a 96/1974 a č. 102/1984 Sb. (únosy letadel, zvl. § 290 tr. zákoníku), č. 47/1965, 458/1991, 62/1989 a 462/1991 Sb. (omamné a psychotropní látky, zvl. § 283 tr. zákoníku), č. 184/1922, 96/1927 Sb. (nemravné publikace, § 191 a násl. tr. zákoníku), č. 165/1930 Sb. (otroctví, § 170 tr. zákoníku), mezinárodní úmluva z 2. 12. 1949, nepublikovaná ve Sbírce zákonů (obchodování s lidmi, § 168 tr. zákoníku), č.32/1955 Sb. (genocidium, § 400 tr. zákoníku), Ženevské humanitární úmluvy z roku 1949 č. 65/1954 Sb. (na ochranu obětí války, § 411–415 tr. zákoníku).

Zásada univerzality je obsažena jednak v ustanovení § 7 odst. 1, jednak jako tzv. subsidiární zásada univerzality v § 8, kde je několik omezujících podmínek:

a) čin musí být trestný i podle zákona účinného na území, kde byl spáchán (podmínka oboustranné trestnosti); tato podmínka se ovšem neuplatní, pokud trestný čin nebyl spáchán na území cizího státu, ale v zemi nikoho,

b) pachatel byl dopaden na území republiky a nebyl vydán nebo předán k trestnímu stíhání cizímu státu nebo jinému subjektu k trestnímu stíhání oprávněnému,

c) pachateli nelze uložit trest přísnější, než jaký stanoví zákon státu, na jehož území byl trestný čin spáchán.

Podle ustanovení § 8 odst. 2 se působnost našich zákonů vztahuje i na čin spáchaný v cizině cizím státním příslušníkem nebo osobou bez státní příslušnosti, která nemá na našem území povolen trvalý pobyt, byl-li čin spáchán ve prospěch právnické osoby, která má na našem území sídlo nebo organizační složku. Ustanovení bylo přijato na základě Rámcového rozhodnutí Rady EU o boji proti terorismu z roku 2002.

G. Místní působnost našeho trestního práva, jak je vymezena v § 4–8, se může lišit od požadavků, které kladou některé mezinárodní úmluvy, jimiž je náš stát vázán. Tyto úmluvy mohou požadovat, aby náš stát uplatňoval svou jurisdikci v širším rozsahu, nebo naopak aby ji neuplatňoval tam, kde by mu jinak příslušela (§ 9).

Příkladem pro případy prvého druhu je ustanovení Úmluvy o zabránění a trestání trestných činů proti osobám požívajícím mezinárodní ochrany včetně diplomatických zástupců, č. 131/1978 Sb., v níž je zakotven mimo jiné pasivní princip personality.

Příkladem pro opačné případy jsou ustanovení některých konzulárních úmluv (např. s Francií, č. 79/1971 Sb.) o výlučné jurisdikci orgánů cizího státu stran některých trestných činů spáchaných na palubě cizích lodí, i když jsou na území našeho státu.

H. Se zásadou univerzality a ochrany souvisí otázka tzv. věcné (předmětné) působnosti trestních zákonů.

Jde o to, zda ustanovení trestního zákona, jež chrání státní, veřejné a individuální zájmy, se vztahují i na ochranu cizích státních, veřejných a individuálních zájmů. Je tu možno rozlišit několik skupin trestných činů.

Individuální zájmy člověka (život, zdraví, svoboda, čest a majetek) jsou chráněny bez zřetele na to, zda jde o vlastní občany nebo cizince.

Ustanovení, u kterých byla trestněprávní ochrana rozšířena i na ochranu cizích zájmů, je v současné době již větší počet. Především je třeba uvést § 238, podle něhož se ochrana poskytuje též penězům a platebním prostředkům jiným než tuzemským a zahraničním cenným papírům. Podle § 334 mohou být pro trestné činy záležející v úplatkářství brány k odpovědnosti i úřední osoby cizích států, činitelé mezinárodních organizací vytvořených státy i další osoby. Ochrana před teroristickými útoky podle § 311 je poskytována i cizímu státu i mezinárodní organizaci a bylo by možno zmínit i další ustanovení.

Tato ustanovení většinou provádějí mezinárodní smlouvy či směrnice Evropského parlamentu a Rady, dříve i rámcová rozhodnutí Rady EU. Ve spojitosti s procesy internacionalizace a europeizace trestního práva a se vstupem České republiky do Evropské unie bude těchto výjimek nepochybně přibývat.

Jinak ovšem stále platí, že věcná působnost českého trestního práva se na ochranu cizích států a cizích veřejných zájmů zásadně nevztahuje.

Řešení příkladu č. 2: Trestní odpovědnost italského občana podle českého trestního práva pro trestný čin vraždy spáchaný na našem občanovi v Madridu nepřipadá v úvahu ani podle zásady teritoriality (§ 4 odst. 1), neboť nebyl spáchán na našem území, ani podle zásady registrace (§ 5), neboť nebyl spáchán na palubě lodi nebo letadla registrovaného v české republice, ani podle aktivní zásady personality (§ 6), neboť pachatelem nebyl náš občan či náš obyvatel. Pachatele však můžeme brát k trestní odpovědnosti podle našeho trestního práva podle pasivní zásady personality vyjádřené v ustanovení § 7 odst. 2 tr. zákoníku, neboť se v cizině dopustil vraždy na našem občanovi. V těchto případech se požaduje, aby čin byl trestný i v místě spáchání činu (požadavek oboustranné trestnosti), který španělské trestní právo nepochybně splňuje.

§ 3 Působnost osobní

Pod hledisko osobní působnosti se zahrnují výjimky z působnosti trestního zákona odůvodněné osobním postavením pachatele. Osoby vyňaté takto z působnosti trestního zákona jsou zcela nebo zčásti beztrestné (exempce hmotněprávní – tzv. indemnita). Od hmotněprávní exempce je třeba lišit pouhou nestíhatelnost (exempce procesní), která znamená vynětí z pravomoci orgánů činných v trestním řízení; pachatel je trestný, ale určité okolnosti, zpravidla jen dočasné, brání tomu, aby bylo provedeno trestní řízení.55

Podle čl. 27 Ústavy nelze poslance Poslanecké sněmovny vůbec postihnout pro jeho hlasování ve sněmovně ani v jejích orgánech. Za projevy učiněné ve sněmovně nebo v jejích orgánech nelze poslance trestně stíhat – poslanec za ně podléhá jen disciplinární pravomoci sněmovny (částečná hmotněprávní exempce). Jinak nelze poslance trestně stíhat bez souhlasu sněmovny; byl-li souhlas odepřen, je stíhání po dobu trvání mandátu vyloučeno (procesní exempce). Obdobná je i exempce senátorů.

Poslance, k jehož stíhání dala Poslanecká sněmovna souhlas, nelze bez nového souhlasu stíhat pro týž (dosud neodsouzený) trestný čin potom, co se stal opět poslancem Poslanecké sněmovny v dalším volebním období (usnesení Nejvyššího soudu ČR z 18. 7. 1996).

Prezidenta republiky podle původního znění čl. 65 Ústavy nebylo možno vůbec trestně stíhat (exempce hmotněprávní). Podle platného a účinného znění čl. 65 Ústavy prezidenta republiky nelze zadržet, trestně stíhat ani stíhat pro přestupek nebo jiný správní delikt jen po dobu výkonu jeho funkce (exempce procesní). Může být stíhán jen pro velezradu nebo pro hrubé porušení Ústavy nebo jiné součásti ústavního pořádku, a to před Ústavním soudem na základě ústavní žaloby Senátu se souhlasem Poslanecké sněmovny. Trestem může být jen ztráta prezidentského úřadu a způsobilosti jej znovu nabýt.

Otázkou je, zda odpovědnost prezidenta republiky za velezradu je trestněprávní či politická. Nepochybně je to odpovědnost právní, ale zřejmě nikoli trestněprávní, nýbrž ústavněprávní. Skutková podstata velezrady je vymezena Ústavou (čl. 65 odst. 2) a zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, je upraven i způsob řízení (srov. § 97 tohoto zákona). Není nikde stanoveno, že by šlo o trestný čin, nejsou upraveny podmínky trestní odpovědnosti, „trest“ stojí mimo systém trestů obsažený v trestním zákoně.

Pokud jde o trestní stíhání prezidenta republiky za trestný čin, jehož se dopustil před nástupem do své funkce, jedná se nepochybně také o procesněprávní exempci. Po jeho uvolnění z funkce je trestní stíhání možné.

Exempce poslanců Evropského parlamentu a jiných představitelů Evropských společenství je upravena v Protokole o výsadách a imunitách Evropských společenství z roku 1965. Exempce diplomatů je upravena ve Vídeňské úmluvě o diplomatických stycích z roku 1961.

53 Podle Evropské komise pro lidská práva právo na zákaz zpětné působnosti trestního zákona „nesměřuje k právnímu či morálnímu odsouzení“ zákonů, které byly schváleny za výjimečných okolností konce 2. světové války s cílem „potrestat válečné zločiny a zradu či kolaboraci s nepřítelem“ (Sudre, F. Mezinárodní a evropské právo lidských práv. Přel. J. Malenovský. Brno: Masarykova univerzita, 1997, s. 168).

54 K těmto procesním otázkám viz Šámal, P., Musil, J., Kuchta J. a kol. Trestní právo procesní. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 940 a násl., zejména s. 949–957; Císařová, D., Fenyk, J., Gřivna, T. a kol. Trestní právo procesní. Praha: ASPI, 2008, s. 733 a násl., zejména 764–767; Jelínek, J. a kol. Trestní právo procesní. Praha: Leges, 2013, s. 76 a násl., zejména 811–813.

55 K exempci procesní srov. Šámal, P., Musil, J., Kuchta J. a kol. Trestní právo procesní. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 42 a násl.; Císařová, D., Fenyk, J., Gřivna, T. a kol. Trestní právo procesní. Praha: ASPI, 2008, s. 30 a násl.; Jelínek, J. a kol. Trestní právo procesní. 2. vyd. Praha: Leges, 2013, s. 71 a násl.

KAPITOLA IV

Trestný čin

§ 1 Úvod

Příklad č. 3: Na okresní silnici uprostřed noci náhle vystoupí ze tmy proti osamělému chodci A bezdomovec B, který mává pistolí a na překvapeného chodce A křičí: „Peníze nebo život!“. Ale chodec A byl ozbrojen, navíc byl zručnější a rychlejší a bezdomovce B zastřelil.

Československý trestní zákon z roku 1950 kodifikoval po sovětském vzoru takzvané materiální pojetí trestného činu, při kterém byla za přední vlastnost každého trestného činu prohlášena jeho nebezpečnost pro společnost. Materiální pojetí záleželo v tom, že definici trestného činu tvořily dvojí znaky: na jedné straně nebezpečnost činu pro společnost (materiální znak) a na druhé straně skupina formálních znaků (někteří autoři považovali za přesnější označovat toto pojetí jako materiálně-formální). Trestný čin byl v trestním zákoně definován jako „jednání pro společnost nebezpečné, jehož výsledek uvedený v zákoně pachatel zavinil“ (§ 2 tr. zákona z roku 1950). Ve spojitosti s ustanovením § 1 o účelu trestního zákona, který vymezoval chráněné zájmy slovy „lidově demokratická republika, její socialistická výstavba, zájmy pracujícího lidu a jednotlivce“, mělo být předností tohoto materiálního (obsahového) pojetí především zdůraznění třídní podstaty trestného činu vyjádřením jeho podstatné společenské vlastnosti. Současně šlo i o odlišení trestných činů od méně závažných protispolečenských činů tím, že trestným činem měl být pouze čin určitého, vyššího stupně nebezpečnosti pro společnost. Materiální pojetí přešlo i do kodifikace trestního práva z roku 1961.

Tehdejší tzv. materiální pojetí trestného činu spojené

– s neurčitým pojmem nebezpečnosti trestného činu pro společnost,

– s neurčitě formulovanými skutkovými podstatami a

– s nedostatečně uplatňovaným postulátem „nullum crimen sine lege“

přispělo svým dílem k nezákonnostem totalitního státu. Nebezpečnost činu pro společnost hrála de lege ferenda i de lege lata v řadě směrů negativní roli a rozhodně nebyla pouze korektivem omezujícím trestní postih a uplatňujícím se pouze ve prospěch pachatele. Připomeňme skutkové podstaty trestných činů proti republice, např. skutkovou podstatu trestného činu rozvracení republiky, kde postačovalo dopustit se „jiné zvlášť nebezpečné činnosti“ (§ 92 tr. zákona z roku 1961), připomeňme skutkové podstaty majetkových deliktů, u nichž od roku 1970 rozhodoval stupeň nebezpečnosti činu, zda půjde o přečin nebo o trestný čin aj.

Tehdejší zákonodárce vymezil podmínky trestní odpovědnosti v některých směrech široce a neurčitě, přičemž se spoléhal právě na korektiv nebezpečnosti činu pro společnost. I v tomto smyslu znamenalo materiální pojetí trestného činu zmenšení významu jeho prvku formálního a nedostatky v uplatnění zásady „nullum crimen sine lege“.

Trestněprávní nauka rozlišuje materiální pojem trestného činu, kterým se nejčastěji rozumí čin společensky škodlivý, škodlivý pro základní hodnoty, na kterých má lidská společnost životní zájem a bez kterých je soužití lidí ve společnosti nemyslitelné, a formální pojem trestného činu, kterým je čin trestný podle platného práva. Problém vypadá zcela jinak z pohledu de lege ferenda a zcela jinak z pohledu de lege lata.

De lege ferenda celá trestněprávní nauka běžně vychází z materiálního pojmu trestného činu. Materiální pojem trestného činu je základem kriminalizace vybraných činů, vyjadřuje představu společnosti a státu o tom, co smí být a co má být pod trestem zakázáno a je tak důležitým kriminálněpolitickým instrumentem.

De lege lata se akcentuje formální pojem trestného činu. Formální pojem trestného činu má být základem platného trestního práva, je stěžejním elementem trestněprávních norem, umožňuje přísné rozlišování trestných činů a činů beztrestných a je tak rozhodující pro garanční funkci trestního zákona. Toto pojetí vychází ze zásady „nullum crimen sine lege certa“, ze které vyplývá požadavek určitosti trestněprávních norem. Doslova nutí zákonodárce, aby dbal na propracovanost trestního práva a jeho institutů, aby usiloval o náležitou určitost, přesnost a jasnost trestněprávních norem a vystříhal se neurčitých trestněprávních norem. Uplatnění formálního pojmu trestného činu tak vede zejména k přesnějším definicím skutkových podstat trestných činů. Dokonce je možno říci, že upřesňuje oddělení moci zákonodárné od moci soudní, neboť „vymezení trestných činů důsledně ponechává Parlamentu České republiky a soudům ponechává jen posuzování, zda jsou jednáním konkrétního pachatele naplněny znaky trestného činu“.56

§ 2 Pojem trestného činu a jeho znaky

A.Základem trestní odpovědnosti podle platného českého trestního práva je spáchání trestného činu.

Definice trestného činu je uvedena v ustanovení § 13 odst. 1 tr. zákoníku, podle něhož je trestným činem protiprávní čin, který trestní zákon označuje za trestný a který vykazuje znaky uvedené v takovém zákoně. Toto řešení znamená opuštění dosavadního materiálního či materiálně-formálního pojetí a je výraznou změnou určující charakter nové kodifikace trestního práva. Trestný čin spáchaný mladistvým se nazývá provinění (§ 6 zákona o soudnictví ve věcech mládeže č. 218/2003 Sb.).

Podle platného českého trestního zákoníku se vyznačuje každý trestný čin (každé provinění) těmito znaky (viz tabulku č. 2):

Tabulka č. 2 Pojem trestného činu (provinění) a jeho znaky

Protiprávnost

V případech úmyslného usmrcení vyloučená např. za podmínek nutné obrany (§ 29)

Typové znaky tvořící tzv. skutkovou podstatu TČ

Individuální objekt

Např. u vraždy (§ 140): nedotknutelnost lidského života

Objektivní stránka

Např. u vraždy (§ 140): jednání, smrtelný následek a kauzální vztah mezi nimi

Speciální subjekt či konkrétní subjekt

Např. u vraždy novorozeného dítěte matkou (§ 142): matka (konkrétní subjekt)

Subjektivní stránka

Např. u vraždy (§ 140): úmysl

Obecné požadavky na subjekt (pachatele)

u fyzických osob

Fyzická osoba

Věk (starší patnácti let) (§ 25)

Příčetná osoba (§ 26)

Osoba patřičně rozumově a mravně vyspělá (pouze v případě mladistvého – § 5 odst. 1 z. s. m.)

Obecné požadavky na subjekt (pachatele)

u právnických osob

Právnická osoba s výjimkou České republiky a územních samosprávných celků při výkonu veřejné moci (problematika trestní odpovědnosti právnických osob je obsažena v kapitole XX. obecné části)

a) Protiprávnost činu (§ 13 odst. 1), kterou posuzujeme z pohledu celého právního řádu, neboť trestným činem může být pouze jednání právním řádem zakázané a nedovolené. Protiprávnost nelze tedy v žádném případě posuzovat pouze z hlediska trestního práva, při posouzení je nutno brát v úvahu i hlediska všech ostatních právních odvětví, výsledkem posouzení musí být rozpor činu s právním řádem. Naplnění skutkové podstaty některého trestného činu sice indikuje, že posuzovaný čin může být protiprávní a trestný, avšak výjimečně může být dána některá z okolností vylučujících protiprávnost (např. nutná obrana, krajní nouze, svolení poškozeného). Protiprávnost je tedy obligatorním znakem každého trestného činu. Někteří autoři pak rozlišují formální protiprávnost, která podle nich k trestnosti činu nestačí, a materiální protiprávnost, u které požadují nejen rozpor činu s právem, ale i škodlivost posuzovaného protiprávního činu pro chráněné právní statky.57

b) Typové znaky tvořící tzv. skutkovou podstatu trestného činu, které charakterizují individuální objekt trestného činu (tj. chráněnou právní hodnotu), jeho objektivní stránku (zejména jednání, následek a kauzální vztah mezi nimi), pachatele (subjekt) [speciální či konkrétní subjekt] a subjektivní stránku (zejména formu zavinění – úmysl či nedbalost). Někteří autoři sem zařazují i protiprávnost, nikoli ovšem v obecném pojetí [rozpor s právním řádem jako celkem – ve smyslu písm. a)], ale jen pokud jde o konkrétní vymezení znaku protiprávnosti u některých skutkových podstat, neboť zpravidla v těchto případech má zákon na mysli konkrétní typ protiprávnosti vázaný na určitý právní předpis (např. v § 161 „jinak než způsobem přípustným podle zákona o umělém přerušení těhotenství“, v § 247 „devizový zákon“, v § 248 odst. 1 „jiný právní předpis o nekalé soutěži“), který je součástí skutkové podstaty a patří mezi její znaky, podobně jako tzv. normativní znaky skutkové podstaty (srov. „vyživovací povinnost“ v § 196), které také vyjadřují specifický znak protiprávnosti, jenž je poměrně často jediným odlišujícím znakem jinak podobných či navazujících skutkových podstat (srov. k tomu dále např. § 248 odst. 1, 2, § 262 a § 265 odst. 1 u konkrétních vymezení protiprávnosti anebo § 257, 258 z hlediska vymezení normativních znaků skutkové podstaty atd.).58 Typovými znaky se od sebe navzájem odlišují různé typy (druhy) trestných činů (např. zkrácení daně, vražda, vydírání, zpronevěra).

c) Obecné požadavky na subjekt (pachatele). Trestného činu se může dopustit fyzická osoba, která je trestně odpovědná. Musí jít o osobu, která je starší patnácti let (§ 25) a která je v době činu příčetná (§ 26). V případě mladistvého pak musí jít o osobu patřičně rozumově a mravně vyspělou (§ 5 odst. 1 z. s. m.). Tyto požadavky jsou u všech trestných činů a u všech pachatelů shodné, neodlišují je od sebe navzájem. Některých trestných činů se může dopustit i právnická osoba (problematika trestní odpovědnosti právnických osob je vyložena v kapitole XX. obecné části).

Podle ustanovení § 111 a dalších ustanovení trestního zákoníku se trestným činem rozumí i příprava zvlášť závažného zločinu (§ 14 odst. 3 a § 20), pokus trestného činu (§ 21) a účastenství na trestném činu ve formě organizátorství, návodu a pomoci (§ 24).

Definice jednotlivých druhů trestné činnosti (vraždy, krádeže, vyzvědačství aj.) jsou uvedeny ve zvláštní části trestního zákona. K řešení konkrétních případů však nepostačují, zejména proto, že jsou neúplné. Např. trestný čin vraždy je definován v ustanovení § 140 odst. 1 slovy „kdo jiného úmyslně usmrtí“. Nejsou tu však blíže vymezeny formy úmyslného zavinění (ty jsou upraveny v obecné části v § 15), není tu pamatováno na úmyslné usmrcení v nutné obraně (viz § 29 v obecné části), nejsou tu obsaženy požadavky na trestně odpovědného pachatele (viz zejména § 25, § 26) aj. Proto se musíme seznámit i s podmínkami trestnosti uvedenými v obecné části trestního zákona, prostudovat problematiku základů trestní odpovědnosti a obecného pojmu trestného činu. Neustále si musíme uvědomovat, že platná zákonná úprava obsažená ve zvláštní části trestního práva a v obecné části trestního práva tvoří nerozlučnou jednotu. Nerozlučnou jednotu tvoří ostatně i celý právní řád, což se nejmarkantněji projevuje u požadavku protiprávnosti, která je obligatorním znakem každého trestného činu a kterou posuzujeme z pohledu celého právního řádu.

Řešení příkladu č. 3: Bezdomovec B se dopustil zločinu loupeže podle § 14 odst. 3 a § 173 odst. 1, neboť použil proti jinému pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci; ve smyslu ustanovení § 14 odst. 3 se jednalo dokonce o zvlášť závažný zločin. Trestnost spáchaného zločinu však smrtí jeho pachatele zanikla. Chodec A sice jiného úmyslně usmrtil, ale učinil tak v situaci nutné obrany, kterou odvracel útok přímo hrozící jeho životu, svobodě a majetku (§ 29 odst. 1), takže se zločinu vraždy podle § 140 odst. 1 ani zločinu zabití podle § 141 odst. 1 nedopustil, neboť jeho jednání nebylo protiprávní, naopak bylo oprávněné.

B. Současné české trestní právo je založeno na formálním pojetí trestného činu. To však neznamená, že současnou zákonnou úpravu pojmu trestného činu a jeho skutkové podstaty chápeme pouze jako formální popis jejich zákonných znaků. Nejčastěji se chápou jako popis znaků charakterizujících trestný čin jako čin společensky škodlivý, porušující právní hodnoty (objekty), před kterým je nutno společnost a její občany chránit. Při tomto přístupu má hledisko společenské škodlivosti činu pro chráněné právní hodnoty povahu významného interpretačního principu pomáhajícího vyložit zákonnou skutkovou podstatu a její jednotlivé znaky podle jejich smyslu a trestněprávní normu v souladu s jejím účelem (teleologický výklad). Uplatnění materiálního aspektu je tu tak v souladu s postulátem „nullum crimen sine lege“, neboť se uplatňuje v rámci formální zákonné úpravy trestněprávních institutů, kterou však nenahrazuje ani nedoplňuje, ale pomáhá ji správně vyložit.

Ukázkou správného přístupu je např. odsouzení otce, který navedl matku, aby v rozrušení způsobeném porodem své novorozené dítě hned po porodu úmyslně usmrtila (vražda novorozeného dítěte matkou podle § 142), nikoli pro účastenství ve formě návodu na vraždě novorozeného dítěte matkou [§ 24 odst. 1 písm. b) a § 142], ale pro účastenství ve formě návodu na vraždě [§ 24 odst. 1 písm. b) a § 140]. Při formálním přístupu by kvalifikace otcova činu nevystihovala jeho společenskou škodlivost a byl by naprosto neodůvodněně privilegován.

Trestní zákon popisuje ve skutkových podstatách trestných činů jejich typické znaky charakterizující jejich společenskou škodlivost. Podobně popisuje u okolností vylučujících protiprávnost (nutná obrana, krajní nouze aj.) typické znaky případů, kdy o společensky škodlivé činy nejde. Nedostatek protiprávnosti je třeba však dovodit z celého právního řádu, některé okolnosti vylučující protiprávnost jsou popsány v trestním právu, jiné v právu občanském, správním a v dalších právních odvětvích. Pokud se objeví v právu mezera, lze ji za určitých podmínek vyplnit i použitím právní normy upravující případ podobný (analogie in bonam partem). Nemělo by však být možné opřít nedostatek protiprávnosti činu, tedy jeho dovolenost, o pouhé konstatování, že chybí jeho společenská škodlivost. To by učinilo celou soustavu okolností vylučujících protiprávnost do určité míry zbytečnou, neboť by bylo možno ji snadno obejít. V této souvislosti stojí za zmínku některá stanoviska připouštějící de lege lata v případech zvláštního zřetele hodných beztrestnost eutanazie.59 Zde je však řešen problém, který by měl řešit zákonodárce zdokonalením zákonné úpravy zdravotnického práva, a soudům je dáváno oprávnění, které by mít neměly. Nelze popřít, že je eutanazie závažný problém, avšak musí ho řešit zákonodárce a nikoli soudy.

Zvláštní význam má řešení problému bagatelních deliktů, které by neměly být trestné, ač formálně znaky trestných činů nesou. Řešení problému vychází ze subsidiarity trestního práva a z jeho ochranné funkce. Trestněprávní postih musí představovat ultima ratio (nejzazší řešení). Správně stanoví § 12 odst. 2 tr. zákoníku, že trestní odpovědnost pachatele a trestněprávní důsledky s ní spojené lze uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých nepostačuje uplatnění odpovědnosti podle jiného právního předpisu. Uplatnění hlediska společenské škodlivosti jako interpretačního a aplikačního principu umožňuje u ustanovení o méně závažných trestných činech restriktivním výkladem jejich zákonných skutkových podstat bagatelní případy eliminovat (minima non curat praetor – o drobné záležitosti se praetor nestará). Srov. č. 26/2013 Sb. rozh. tr.

Např. v případě letmého dotyku prsou čtrnáctileté dívky přes oděv nepůjde o způsob pohlavního zneužití a tedy ani o trestný čin pohlavního zneužití podle § 187 odst. 1.

Podobně kdo krátkodobě omezí jiného při předjíždění v silniční dopravě, nedopustí se ani trestného činu vydírání (srov. § 175), ani trestného činu omezování osobní svobody (srov. § 171).

V jiném případě opravil občan ve svém rodném listě nesprávný údaj o narození na údaj správný. Takové jednání má sice formální znaky trestného činu padělání a pozměnění veřejné listiny podle § 348 odst. 1 alinea 1, zpravidla ho však za trestný čin považovat nebudeme vzhledem k jeho bagatelnímu významu.

§ 3 Skutková podstata trestného činu

A. V každé lidské společnosti se vyskytují činy zvýšenou měrou narušující oficiální hodnotový systém, na kterém je tato společnost založena, a před kterými se tato společnost trestněprávními prostředky brání. Nejčastěji se o nich mluví jako o činech společensky škodlivých, jako o tzv. odchylném chování nebo chování deviantním a zabývá se jimi řada vědních disciplín, na předním místě kriminologie a trestněprávní nauka. Činů společensky škodlivých je mnoho druhů a pro každý z nich je typická určitá škodlivost a určité příznačné, typické znaky. Je velmi důležité tyto druhy činů společensky škodlivých zevrubně poznat a přesně popsat. Je to důležité především pro zákonodárce, který z nich vybírá činy, které kriminalizuje, tedy trestné
činy.

Při kriminalizaci vybraných činů, při jejich popisu v trestněprávních normách a při definování jednotlivých druhů trestných činů v trestním právu je potřeba vycházet nejen z běžných zkušeností policie, státních zastupitelství a trestní justice a postojů laické veřejnosti. „Ukazuje se tu význam kriminologických poznatků pro trestního zákonodárce, třebaže dosud se tu uplatňovaly namnoze spíše nahodilé a voluntarismem zatížené poznatky než zkušenosti podepřené vědeckým průzkumem. Okruh problematiky kriminologie je sice určen v první řadě trestním právem, ale kriminologie by měla vědecky zkoumat nejen společenské účinky trestných činů, ale i jiných protispolečenských jednání, aby tak mohla být platnou oporou trestnímu zákonodárci, dosud odkázanému na dohady.“60

Jakkoli se situace v posledních desetiletích v těchto směrech poněkud zlepšila, tato Solnařova slova zdaleka ještě neztratila své oprávnění.

Při výběru společenských škodlivých činů určených ke kriminalizaci by si měl trestní zákonodárce neustále uvědomovat, že trestněprávní řešení představuje „ultima ratio“, je tím řešením nejzazším, ke kterému je možné přikročit pouze tehdy, když prostředky jiných právních odvětví a mimoprávní prostředky k řešení problému nepostačují. I v těchto posledních letech jsme byli svědky toho, že současní zákonodárci si tyto obecně uznávané pravdy neuvědomují a sahají k represivnímu řešení i tam, kde není namístě (viz např. § 180d tr. zákona z roku 1961 – trestný čin řízení motorového vozidla bez řidičského oprávnění, kde by měl postačit postih za přestupek; trestní kodex z roku 2009 však již tento trestný čin nezná).

V některých směrech by mohla taková trestní politika dokonce způsobit větší zlo, než je to, jemuž měla zabránit. V české trestněprávní nauce se tento problém tradičně demonstruje na myšlence paušálního trestního postihu potratů, který se u nás v současné době naštěstí neuplatňuje. „Čím jsou přísnější tresty, tím dražší je nelegální odborně provedený potrat. Ženy se pak uchylují k pokoutním andělíčkářům a mnohdy na to doplácejí svým životem.“61

Při kriminalizaci určitého druhu společensky škodlivého činu dochází v trestním právu k popisu jeho typových znaků. Pro souhrn typových znaků určitého druhu trestného činu má trestněprávní nauka termín „skutková podstata trestného činu“. Skutkovou podstatou určitého druhu trestného činu tedy rozumíme souhrn jeho typových znaků, které na jedné straně vyjadřují typovou škodlivost daného druhu trestného činu pro společnost a na druhé straně odlišují tento druh trestného činu od jiných druhů trestných činů (tak známe např. skutkovou podstatu zpronevěry, skutkovou podstatu znásilnění, skutkovou podstatu loupeže). Znaky skutkových podstat trestných činů jsou uvedeny v trestním zákoně v jeho části zvláštní i v části obecné. Např. skutková podstata loupeže je obsažena v ustanovení § 173, avšak formy zavinění loupeže jsou vymezeny v ustanovení § 15, příp. § 16. Skutkové podstaty tvoří základ zákonných definic jednotlivých druhů trestných činů, nejsou s nimi však totožné, neboť nezahrnují znak protiprávnosti činu a znaky charakterizující každého trestně odpovědného pachatele (fyzická osoba, její věk, příčetnost, u mladistvého rozumová a mravní vyspělost, právnická osoba – blíže viz výklad v kapitolách VII. a XX. obecné části). Od skutkové podstaty musíme odlišovat „skutkový stav věci“ (§ 2 odst. 5 tr. řádu), pod nímž rozumíme skutečný děj, který má být podle trestního zákona posouzen.

Ze zásady nullum crimen sine lege certa plyne, že skutkové podstaty jednotlivých druhů trestných činů mají být vymezeny s patřičnou určitostí, jasností a přesností, neboť z nich vyplývají důležitá pravidla pro chování lidí ve společnosti, ale i zákonná omezení lidských práv a svobod a garance zákonnosti trestního postihu. Z jednotlivých otázek je vhodné upozornit, že skutková podstata má význam pro rozlišení spolupachatelství a pomoci, pro rozlišení pokusu a přípravy a pro posuzování jednočinného souběhu.

B. Skutková podstata představuje abstraktní popis určitého druhu trestného činu v trestním zákoně.

Znaky skutkových podstat trestných činů se většinou člení do čtyř skupin znaků: objekt, objektivní stránka, subjekt (pachatel), subjektivní stránka (viz tabulka č. 3).

Tabulka č. 3 Skutková podstata trestného činu a její znaky^62

Skupiny znaků

Podskupiny znaků

Jednotlivé znaky

Příklady

Individuální objekt trestného činu

Obligatorní znaky

Primární objekt

§ 178 – domovní svoboda

§ 173 – osobní svoboda a majetek

Fakultativní znaky

Sekundární objekt

§ 173 odst. 2 písm. b) – zdraví

Objektivní stránka trestného činu

Obligatorní znaky

Jednání

konání

§ 205 – zmocní se

opomenutí

§ 367 – nepřekazí

Následek

§ 178 – porušení domovní svobody

Příčinný vztah mezi jednáním a následkem

Fakultativní znaky

Hmotný předmět útoku

§ 205 – cizí věc

§ 348 – veřejná listina

Účinek

§ 140 – smrt

Příčinný vztah mezi jednáním a účinkem

Místo či doba činu

§ 358 – místo veřejnosti přístupné

Prostředek

§ 175 odst. 2 písm. c) – se zbraní

Speciální či konkrétní subjekt trestného činu

Fakultativní znaky

Speciální subjekt (zvláštní postavení)

Trestné činy vojenské – voják

Konkrétní subjekt (zvláštní vlastnost)

§ 142 – matka dítěte

Subjektivní stránka trestného činu

Obligatorní znaky

Zavinění úmyslné či nedbalostní

§ 145, 146 – úmyslně

§ 147, 148 – z nedbalosti

Fakultativní znaky

Cíl

§ 316 – s cílem vyzradit cizí moci

Pohnutka (motiv)

§ 355 odst. 1 písm. b) – pro jejich politické přesvědčení, národnost aj.

Rozrušení způsobené porodem

§ 142

V prvé řadě charakterizuje každou skutkovou podstatu trestného činu tzv. individuální objekt tohoto trestného činu, což jsou právní hodnoty, proti kterým tento trestný čin směřuje. Např. individuálním objektem u trestného činu vraždy (§ 140) je nedotknutelnost lidského života nebo u trestného činu podvodu (§ 209) cizí majetek. Ve většině skutkových podstat není objekt výslovně uveden a je třeba ho dovodit výkladem.

Objektivní stránka skutkové podstaty každého trestného činu je vždy charakterizována jednáním, jeho následkem a příčinným vztahem mezi jednáním a následkem; může být však charakterizována i určitým způsobem jednání (např. užitím násilí či pohrůžky bezprostředního násilí u loupeže – § 173) i místem činu (např. místo veřejnosti přístupné či veřejně u výtržnictví – § 358) i dobou činu (např. za války u válečné krutosti – § 412) i použitým prostředkem (např. se zbraní u vydírání – § 175) aj.

Znaky skutkové podstaty mohou blíže charakterizovat osobu pachatele (subjekt) trestného činu. Některých trestných činů se může dopustit jen osoba v určitém postavení (speciální subjekt) nebo osoba s určitou vlastností (konkrétní subjekt). Například trestného činu zneužití pravomoci úřední osoby (§ 329) se může jako pachatel či spolupachatel dopustit jen úřední osoba. Obecné znaky charakterizující trestně odpovědného pachatele (fyzická osoba, věk, příčetnost) se za znaky skutkové podstaty nepovažují, neboť nejde o znaky odlišující jednotlivé typy trestných činů, ale naopak znaky všem trestným činům společné.

Subjektivní stránka skutkové podstaty každého trestného činu je vždy charakterizována zaviněním (§ 15, § 16); může být však charakterizována i motivem (pohnutkou), cílem (účelem) i jiným subjektivním znakem. Pohnutkou je např. u násilí proti úřední osobě (§ 325), bylo-li spácháno pro výkon její pravomoci.

O skutkové podstatě trestného činu můžeme mluvit pouze za předpokladu, že jsou v konkrétním případě dány všechny její znaky požadované trestním zákonem. Chybí-li některý z nich, není naplněna ani skutková podstata daného trestného činu. V tomto smyslu jsou všechny znaky skutkové podstaty stejně významné a obligatorní. Na druhé straně rozlišujeme mezi obligatorními a fakultativními znaky skutkové podstaty v tom smyslu, že za obligatorní znaky považujeme ty znaky, které nesmí chybět ve skutkové podstatě žádného trestného činu, např. objekt, jednání, zavinění, a za fakultativní znaky považujeme ty znaky, které nesmí chybět ve skutkových podstatách některých trestných činů, v nichž jsou vymezeny, např. předmět útoku, prostředek činu, doba a místo činu, jeho motiv (např. místo veřejnosti přístupné či veřejně u trestného činu výtržnictví – § 358), ale ve skutkových podstatách jiných trestných činů chybí. V tomto smyslu rozlišuje mezi obligatorními a fakultativními znaky tabulka č. 3.

C. V nauce se setkáváme s tříděním skutkových podstat trestných činů podle několika hledisek.63

a) Podle vyjádření v zákoně rozlišujeme skutkové podstaty popisné, odkazovací a blanketní, podobně jako třídíme dispozice (viz § 1 kapitoly II. obecné části).

b) Podle závažnosti trestných činů jimi charakterizovaných rozlišujeme skutkové podstaty základní, kvalifikované a privilegované. Vlastně se jedná o rozlišování podle typové škodlivosti trestných činů daného druhu, která může být základní, vyšší či nižší.

Skutkové podstaty základní představují základní formu daného typu trestných činů. V ustanoveních zvláštní části trestního zákona jsou zpravidla upraveny v prvních odstavcích (viz např. základní skutkovou podstatu vraždy figurující v § 140 odst. 1).

U několika málo trestných činů je však základní skutková podstata popsána i ve vyšším odstavci (např. u trestného činu zanedbání povinné výživy se setkáváme se dvěma základními skutkovými podstatami – jedna je obsažena v prvním odstavci, druhá ve druhém – viz § 196). Čin charakterizovaný základní skutkovou podstatou se postihuje podle základní trestní sazby.

Skutkové podstaty kvalifikované figurují v ustanoveních zvláštní části obvykle ve vyšších odstavcích. Kvalifikovaná skutková podstata trestného činu vzniká tak, že k základní skutkové podstatě přistoupí kvalifikační okolnost, která typovou škodlivost těchto činů podstatně zvýší. Trestní zákon nazývá tuto kvalifikační okolnost okolností podmiňující použití vyšší trestní sazby nebo o ní mluví jako o tzv. zvláště přitěžující okolnosti (viz § 17). Vyšší typová škodlivost může záležet v individuálním objektu [vražda na těhotné ženě – § 140 odst. 1, 3 písm. b)], v objektivní stránce trestného činu [zvlášť surový způsob spáchání – § 140 odst. 1, 3 písm. i)], v motivaci pachatele [v úmyslu získat vraždou majetkový prospěch – § 140 odst. 1, 3 písm. j)] i v jiných kvalifikačních důvodech. Vztah zavinění k okolnostem podmiňujícím použití vyšší trestní sazby upravuje ustanovení § 17. Trestný čin mající znaky kvalifikované skutkové podstaty se postihuje podle vyšší trestní sazby.

Skutkové podstaty privilegované naopak charakterizují trestné činy daného druhu vyznačující se nižší typovou škodlivostí. V těchto případech ke znakům základní skutkové podstaty přistoupí okolnost, která typovou škodlivost těchto činů podstatně sníží. V českém trestním právu se privilegované skutkové podstaty vyskytují jen sporadicky. Privilegovanými skutkovými podstatami jsou např. skutková podstata zabití (§ 141) a skutková podstata vraždy novorozeného dítěte matkou (§ 142) ve vztahu k základní skutkové podstatě vraždy (§ 140 odst. 1). O privilegovanou skutkovou podstatu jde také u udávání padělaných a pozměněných peněz, jimiž bylo pachateli placeno jako pravými (§ 235), v relaci k základní skutkové podstatě uvedené v ustanovení § 233 odst. 2 alinea 2. Na tyto činy je stanovena nižší trestní sazba.

Ustanovení o skutkových podstatách kvalifikovaných a privilegovaných jsou k ustanovením o základních skutkových podstatách v poměru speciality, což vylučuje jejich jednočinný souběh (viz výklad v kapitole XII. obecné části).

c) Podle struktury skutkové podstaty můžeme rozlišovat skutkové podstaty jednoduché, složité a složené.

Jednoduchá skutková podstata charakterizuje všechny potřebné prvky trestného činu vždy jen jediným znakem.64 Takovou je např. základní skutková podstata vraždy (§ 140 odst. 1), omezování osobní svobody (§ 171 odst. 1), křivého obvinění (§ 345 odst. 1).

Složitá skutková podstata se vyznačuje z tohoto hlediska určitou mnohostí znaků (např. má dva objekty, dvojí jednání, dvě formy zavinění).

Složité skutkové podstaty se vyskytují buď v podobě tzv. alternativních skutkových podstat, nebo v podobě tzv. kumulativních skutkových podstat. V prvním případě postačí, že se uplatní pouze jeden z více znaků (tedy alternativně), ve druhém případě se uplatní více znaků současně (tedy kumulativně).

Alternativních skutkových podstat je velké množství a nejčastěji se jedná o alternativní znaky charakterizující jednání. Například u poškození cizí věci (§ 228 odst. 1) figuruje alternativně trojí jednání: kdo „zničí, poškodí nebo učiní neupotřebitelnou“. Může jít ovšem i o alternativní znaky charakterizující zavinění nebo jiné znaky skutkové podstaty. Např. u zanedbání povinné výživy (§ 196 odst. 1) figurují alternativně dvě formy zavinění: úmyslné nebo nedbalostní.

Kumulativních skutkových podstat je podstatně méně. Běžně tu bývají uváděny zejména trestné činy, u kterých požadujeme kumulativně dva objekty: např. loupež (§ 173) směřující proti osobní svobodě i proti cizímu majetku nebo skupina trestných činů záležejících v nedovoleném přerušení těhotenství (§ 160, § 161, § 162) směřujících proti klíčícímu životu i proti zdraví těhotné ženy. Připadají ovšem v úvahu i trestné činy, u kterých požadujeme kumulativně dvojí jednání: např. u znásilnění (§ 185) násilné jednání a pohlavní styk; první jednání tu je prostředkem k realizaci druhého.

Z uvedeného příkladu je současně zřejmé, že skutková podstata znásilnění je kumulativní i alternativní, neboť násilné jednání má podobu tří alternativ: aplikace násilí nebo pohrůžky násilí nebo pohrůžky jiné těžké újmy, nemluvě o tom, že tato skutková podstata uvádí ještě další alternativu – zneužití bezbrannosti jiného k pohlavnímu styku.

Zvláštním případem kumulativní složité skutkové podstaty je tzv. skutková podstata složená, která vznikne spojením znaků dvou skutkových podstat. Např. trestný čin loupeže, kterým pachatel způsobil z nedbalosti smrt jiného člověka (§ 173 odst. 1 a 4), zahrnuje trestný čin loupeže (§ 173 odst. 1) i trestný čin usmrcení z nedbalosti (§ 143) [pokud by pachatel způsobil smrt úmyslně, šlo by o vraždu podle § 140 odst. 1, 3 písm. j)].

Zatímco skutkové podstaty kumulativní rozsah trestnosti spíše zužují, skutkové podstaty alternativní jej naopak rozšiřují.65

§ 4 Třídění trestných činů

A. Hledisko typové škodlivosti činu pro společnost má prvořadý význam při vytváření skutkových podstat jednotlivých druhů (typů) trestných činů. Skutková podstata určitého druhu trestného činu (vraždy, krádeže, znásilnění aj.) představuje soubor typových znaků tohoto trestného činu, který na jedné straně charakterizuje jeho typovou společenskou škodlivost a kterým se na druhé straně odlišuje tento druh trestného činu od jiných druhů trestných činů.

Hledisko typové škodlivosti je velmi významné i při nejobecnějším třídění trestných činů, kterým je tzv. kategorizace trestných činů.66 Nejznámějším příkladem takové kategorizace byla tripartice obsažená ve francouzském trestním kodexu z roku 1810, který tím byl vzorem mnohým jiným právním úpravám a který třídil trestné činy na zločiny (crimes), přečiny (délits) a přestupky (contraventions). Rozlišení bylo provedeno podle druhů trestů, které bylo možno uložit, mělo však význam i pro jiné trestněprávní otázky (např. trestnost pokusu a účastenství) a posléze i pro některé otázky procesní (např. pro příslušnost soudů).67 Tripartici znal i rakouský trestní kodex z roku 1852, který rovněž rozděloval trestné činy na zločiny, přečiny a přestupky; tento kodex u nás platil do roku 1950. Hmotněprávní důsledky záležely především v tom, že zločiny mohly být spáchány jen úmyslně, kdežto přečiny a přestupky mohly být spáchány i z nedbalosti, přičemž hlavním trestem za zločiny byl trest žaláře a trest smrti, kdežto za přečiny a přestupky zpravidla trest vězení nebo trest peněžitý. Z procesněprávního hlediska náležely zločiny a přečiny zásadně před soudy krajské a porotní, přestupky vždy před soudy okresní.

Zatímco pro starší trestní kodexy byla charakteristická spíše tripartice, novější trestní kodexy zavádějí obvykle bipartici. Současné německé trestní právo je založeno na bipartici zločinů a přečinů, z bipartice vychází i rakouský trestní kodex z roku 1974, polský trestní kodex z roku 1997 a řada kodexů jiných zemí. Určitou výjimku představuje francouzský trestní kodex z roku 1994, který tripartici neopustil.

Přednosti kategorizace trestných činů, která představuje odstupňování trestných činů podle jejich závažnosti, se shledávají především v její funkci kriminálněpolitické, pokud různým označením a následky je zdůrazněno odstupňované negativní hodnocení jednotlivých skupin trestných činů (zločiny – přečiny) i stupeň vytýkatelnosti je u zločinů podstatně vyšší než u přečinů. Kategorizace trestných činů má i funkci zákonodárně technickou, neboť umožňuje stručné označení trestných činů, s nimiž chce zákonodárce spojit stejné právní následky.68

V trestním právu platném na území našeho státu se uplatňovala do roku 1950 tripartice (trestní zákon z roku 1852). Trestní zákon z roku 1950 i trestní zákon z roku 1961 byly založeny na jednotném pojmu trestného činu – tzv. monopartice. Zákon o přečinech (č. 150/1969 Sb.) zavedl určitou bipartici tím, že zavedl kategorii přečinů. Tato bipartice, při níž se trestné činy v širším slova smyslu dělily na trestné činy v užším slova smyslu a přečiny, u nás existovala v letech 1970–1990. Od 1. 7. 1990 do 1. 1. 2010 bylo české trestní právo opět založeno na monopartici, znalo jednotnou kategorii soudně trestných deliktů, kterou byl trestný čin.

Trestní zákoník z roku 2009 je založen na bipartici a trestné činy dělí na přečiny a zločiny (§ 14 odst. 1). Bipartice vychází „z odstupňované typové závažnosti soudně trestných jednání (trestných činů) vyjádřené trestní sazbou“ (důvodová zpráva, s. 199). Přečiny jsou všechny nedbalostní trestné činy a ty úmyslné trestné činy, na něž trestní zákon stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby do pěti let. Všechny ostatní trestné činy jsou zločiny [v rámci kategorie zločinů zákon ještě rozlišuje subkategorii zvlášť závažných zločinů, jimiž jsou ty úmyslné trestné činy, na něž trestní zákoník stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně deset let (§ 14 odst. 3)]. V trestním procesu by mělo být konáno v podstatě standardní trestní řízení o zločinech, u přečinů by měly převažovat zjednodušené formy řízení.

Trestný čin spáchaný mladistvým nazývá zákon o soudnictví ve věcech mládeže proviněním (§ 6 z. s. m.). Nejde o samostatnou kategorii soudně trestných deliktů, jde v podstatě o označení trestného činu spáchaného mladistvým pachatelem.

B. Kategorizace trestných činů představuje nejobecnější třídění trestných činů vycházející z jejich odstupňované typové škodlivosti pro společnost (z jejich typové závažnosti). Tato typová závažnost trestných činů je určována jejich podstatnými složkami (objekt, objektivní stránka, subjekt, subjektivní stránka). Vedle kategorizace trestných činů zná trestněprávní nauka a platné trestní právo ještě řadu dalších způsobů třídění trestných činů, které seskupují trestné činy do určitých homogenních skupin vycházejíce z té či oné významné složky trestných činů.

Na předním místě se jedná o třídění trestných činů podle chráněných právních hodnot, podle objektu trestného činu, které je základem systematiky zvláštní části trestního zákona. Podle tzv. druhového objektu jsou trestné činy ve zvláštní části trestního zákona seskupeny do řady skupin. Takovými skupinami jsou trestné činy proti životu a zdraví, trestné činy proti rodině a dětem, trestné činy proti majetku, trestné činy hospodářské a jiné skupiny trestných činů.

Podle toho, zda účinek je, či není znakem skutkové podstaty, se trestné činy třídí na trestné činy materiální (výsledečné) a trestné činy formální (čistě činnostní). Trestné činy materiální (výsledečné) jsou takové, u nichž je znakem skutkové podstaty účinek (tj. porucha na konkrétním předmětu útoku nebo nebezpečí pro něj), přičemž konkrétním předmětem útoku je člověk nebo věc (např. konkrétní pohledávka). K dokonání u těchto trestných činů tak dochází až nastoupením účinku (patří k nim např. vražda – § 140, krádež – § 205, poškození cizí věci – § 228). Trestné činy formální (čistě činnostní) jsou takové, u kterých dochází k dokonání provedením jednání popsaného ve skutkové podstatě a žádný účinek se nežádá (např. neoznámení trestného činu – § 368). To na rozdíl od následku, který je i u formálních trestných činů jejich obligatorním znakem a záleží v zasažení jejich objektu.

Materiální trestné činy se podle druhu účinku rozlišují na trestné činy poruchové a trestné činy ohrožovací. U trestných činů poruchových je znakem skutkové podstaty účinek v podobě poruchy (např. smrt u vraždy – § 140). U trestných činů ohrožovacích je znakem skutkové podstaty účinek v podobě nebezpečí (např. obecné nebezpečí u obecného ohrožení – § 272, § 273).

Podle formy jednání třídíme trestné činy na trestné činy komisivní a trestné činy omisivní. Trestné činy komisivní jsou takové, které je možno spáchat pouze konáním, tedy aktivním jednáním (např. služba v cizích ozbrojených silách – § 321, neoprávněné podnikání – § 251). Omisivními trestnými činy míníme především pravé neboli čistě omisivní trestné činy, které lze spáchat pouze opomenutím konání, k němuž měl pachatel obecnou povinnost, kterou má každý (např. nepřekažení trestného činu – § 367, neoznámení trestného činu – § 368, neposkytnutí pomoci – § 150). Značné části trestných činů se lze dopustit jak konáním, tak i opomenutím konání. Pokud jsou spáchány opomenutím, mluvíme o tzv. nepravých omisivních trestných činech (např. vražda spáchaná neposkytnutím pomoci – § 140). V těchto případech požadujeme, aby opomenutím konání došlo k porušení zvláštní povinnosti konat (např. povinnosti rodičů k dítěti).

Podle ohraničení okruhu možných pachatelů se někdy rozlišují obecné trestné činy, jejichž pachatelem může být kdokoli (např. loupež – § 173), zvláštní trestné činy, u kterých je okruh možných pachatelů omezený a může se jich jako pachatel dopustit jen osoba určité vlastnosti či v určitém postavení (tzv. konkrétní či speciální subjekt – např. úřední osoba u zneužití pravomoci úřední osoby – § 329), a posléze tzv. vlastnoruční trestné činy, u nichž skutková podstata předpokládá osobní jednání pachatele (např. opilství – § 360, soulož mezi příbuznými – § 188). U druhé a třetí skupiny se osoba nepatřící do omezeného okruhu pachatelů může na trestném činu podílet pouze jako účastník (§ 24).69

Podle formy zavinění třídíme trestné činy na trestné činy úmyslné (dolózní) [např. znásilnění – § 185] a trestné činy nedbalostní (kulpózní) [např. ublížení na zdraví z nedbalosti – § 148]. Rozhodující je forma zavinění požadovaná v základní skutkové podstatě. Také u úmyslných trestných činů může mít svůj význam nedbalostní zavinění požadované nebo postačující ve vztahu k některým okolnostem podmiňujícím použití vyšší trestní sazby nebo k obecně přitěžujícím okolnostem (§ 17, § 39 odst. 5).

Bližší výklad k otázkám třídění trestných činů je obsažen v kapitolách učebnice věnovaných jednotlivým skupinám znaků skutkové podstaty trestného činu (objekt, objektivní stránka, subjekt, subjektivní stránka).

§ 5 Pokračování v trestném činu, trestné činy hromadné a trestné činy trvající

A. Spáchání trestného činu může být záležitostí několika minut. Pachatel využije momentu překvapení, vytrhne dámě z ruky kabelku s cennými předměty a uteče (krádež – § 205). Někdy však doba, po kterou je trestný čin páchán, je podstatně delší, což má význam pro řešení řady trestněprávních otázek (časová působnost trestního zákona, věk pachatele aj.). Tento problém vyvstává především u tzv. pokračování v trestném činu, trestných činů hromadných a trestných činů trvajících, které mohou být páchány delší dobu.

B. Tzv. pokračování v trestném činu definuje trestní zákon v ustanovení § 116. Může jít např. o případ, kdy měl dospělý pachatel se třináctiletou partnerkou jeden sexuální kontakt v lednu, jeden v březnu a poslední v dubnu téhož roku. Každý z těchto dílčích aktů by posuzován sám o sobě (izolovaně od ostatních) naplňoval skutkovou podstatu trestného činu pohlavního zneužití (§ 187). Vzhledem ke spojitostem těchto dílčích útoků nebudeme však jednání pachatele posuzovat jako tři trestné činy pohlavního zneužití, ale jako jeden trestný čin pohlavního zneužití, ve kterém bylo pokračováno. Půjde tak nikoli o tři jednání, ale o jedno jednání (jeden skutek). To ovšem za předpokladu, že budou splněny požadavky obsažené v ustanovení § 116. Toto ustanovení vymezuje pokračování v trestném činu pěti znaky:

a) dílčí útoky musí naplňovat skutkovou podstatu stejného trestného činu,

b) dílčí útoky musí vykazovat souvislost v předmětu útoku,

c) musí být spojeny stejným nebo podobným způsobem provedení,

d) musí být u nich dána i blízká souvislost časová a posléze

e) všechny musí být vedeny jednotným záměrem pachatele.

Ad a) Především musí pachatel svým jednáním složeným z více dílčích aktů spáchat určitý trestný čin a to tak, že každý z dílčích útoků musí sám o sobě naplňovat skutkovou podstatu tohoto trestného činu nebo musí dílčí útoky naplnit tuto skutkovou podstatu ve svém souhrnu. U skutkových podstat s alternativními znaky postačí, že každý z dílčích aktů má znaky některé z alternativ figurujících v dané skutkové podstatě (např. vyděračské jednání nejdříve záleželo v „pohrůžce násilí“, později v „násilí“ – § 175). Není na překážku, jde-li u jednoho dílčího útoku o skutkovou podstatu základní, u jiného o kvalifikovanou. Může jít dílem o dokonaný trestný čin, dílem o jeho pokus.

Naproti tomu judikatura vylučuje pokračování v trestném činu v případech kombinace spolupachatelství a účastenství (č. 51/79, č. 22/90 Sb. rozh. tr.), a to vzhledem k tomu, že u účastenství jde o jinou skutkovou podstatu (č. 51/79, č. 22/90 Sb. rozh. tr.), a v případech více účastenství na trestných činech různých pachatelů z důvodu akcesority účastenství (č. 61/94 Sb. rozh. tr.).

Škody způsobené pokračováním v trestném činu se sčítají (podobně prospěchy z činu, náklady potřebné k odstranění následků činu či rozsahy činu atd.), což má zvláštní význam u majetkových trestných činů a také u jiných trestných činů, u kterých je znakem skutkové podstaty (základní či kvalifikované) majetková škoda (prospěch, rozsah apod.). Trestný čin spáchaný v pokračování tak může být potrestán podstatně přísněji než více samostatných trestných činů spáchaných v souběhu [viz např. trestní sazby u kvalifikovaných krádeží, jimiž byla způsobena větší škoda, značná škoda nebo škoda velkého rozsahu – srov. § 205 odst. 3, 4 písm. c), 5 písm. a)].

Ad b) Pro pokračování v trestném činu je příznačné, že pachatel útočí opětovně na týž předmět útoku (zejména osobu, věc). Podle zákonné definice však nemusí všechny dílčí útoky směřovat proti stejnému předmětu útoku, postačí, aby u nich byla dána souvislost v předmětu útoku. Tato neurčitá formulace se u majetkových trestných činů běžně interpretuje tak, že musí jít o týž individuální objekt (např. vlastnictví u krádeže – § 205), ale že může jít o majetek různých osob (fyzických i právnických) a že dílčí útoky mohou směřovat proti různým věcem (klenoty, kožichy, peníze aj.). Spornější je posuzování útoků na život, zdraví, svobodu a lidskou důstojnost, kde zpravidla bude muset jít o útok na tutéž osobu.70 Pouze výjimečně se připouští souvislost v předmětu útoku v takových případech, jako je např. postupné pohlavní zneužívání několika žákyň na škole v přírodě nebo pohlavní zneužívání dvou nezletilých dcer jejich otcem (viz č. 17/1982 Sb. rozh. tr.).

Ad c) Dílčí útoky musí být spojeny stejným nebo podobným způsobem provedení. Stejnorodost provedení vyplývá z podstaty pokračování: pokračovat mohu jen v činnosti velmi podobné, stejnorodé. O stejnorodé provedení jde např. v případě, kdy pachatel postupně užívá neoprávněně několika automobilů, aby se dostal na vzdálené místo (furtum usus – § 207); v tomto případě je stejnorodost provedení dána do určité míry i stejnorodostí předmětu útoku.71 Stejnorodé může být i uskutečňování skutkových podstat různých trestných činů (např. usmrcení člověka, kterým lze spáchat trestný čin vraždy – § 140, trestný čin zabití – § 141, trestný čin usmrcení z nedbalosti – § 143, trestný čin teroru – § 312 i jiné trestné činy). V takovém případě o pokračování v trestném činu jít nemůže, nejde o dílčí útoky naplňující stejnou skutkovou podstatu trestného činu. Na totožnosti skutkové podstaty je nutno trvat, odlišné právní posouzení vylučuje, aby šlo o pokračování v trestném činu.

Ad d) U dílčích útoků musí být dána i blízká souvislost časová, žádá se u nich určitá časová kontinuita.

Nelze předem přesně vymezit maximální trvání pauzy mezi jednotlivými dílčími útoky, mohou to být dny, týdny i měsíce. K posouzení otázky, zda tu v konkrétním případě je, či není objektivní blízká souvislost časová, je třeba vzít v úvahu okolnosti, jež ovlivnily délku intervalů, způsob provedení trestného činu a jeho druh i jednotný záměr sledovaný pachatelem (viz i č. 32/2004 Sb. rozh. tr.). Je třeba brát v úvahu i čas potřebný k přípravě pachatele na další útok (č. 15/1996-II Sb. rozh. tr.).

Na rozdíl od dřívějších dob se již nepožaduje místní souvislost mezi dílčími útoky. Nepochybně to souvisí se značnou rozvinutostí dopravních prostředků, která umožňuje velkou pohyblivost pachatelů.

Ad e) Ve všech případech pokračování v trestném činu musí být dána mezi dílčími útoky i subjektivní spojitost záležející v jednotném záměru pachatele, neboť celé jednání pachatele musí být vedeno jeho jedinou vůlí, která je dílčími útoky postupně uskutečňována a která tu musí být již při prvém dílčím útoku (srov. rozh. č. 3/72 Sb. rozh. tr.). I jednotný záměr musí být předmětem dokazování, přičemž na něj lze usuzovat i z některých objektivních znaků spáchaného skutku a objektivních souvislostí.

C. Pokračování v trestném činu se v některých směrech podobají tzv. trestné činy hromadné (kolektivní). I ony musí záležet ve více dílčích útocích. Na rozdíl od pokračování v trestném činu u hromadného trestného činu je požadovaná mnohost útoků znakem jeho skutkové podstaty a tedy v případě jednotlivého útoku tato skutková podstata naplněna není a o trestný čin nejde. Tradičně se problematika hromadných trestných činů demonstruje na jedné z forem trestného činu nedovoleného ozbrojování spočívající v tom, že pachatel bez povolení „hromadí, vyrábí nebo sobě nebo jinému opatřuje zbraně nebo ve značném množství střelivo“ [§ 279 odst. 3 písm. b)]. K naplnění této skutkové podstaty je zapotřebí více dílčích aktů (argument jazykového výkladu – nedokonavý slovesný vid). Vyrobení jedné zbraně k dokonání nepostačuje (mohlo by však jít o pokus trestného činu – § 21). Stejně jako v případech pokračování v trestném činu musí být jednotlivé dílčí akty spojeny jednotným záměrem.

Jiný příklad na hromadný trestný čin představuje trestný čin pohrdání soudem podle § 336.

D. Za trestné činy trvající se považují trestné činy, jejichž podstata spočívá v udržování protiprávního stavu, ať již tento protiprávní stav vyvolal pachatel nebo vznikl bez jeho přičinění. Tyto trestné činy se posuzují jako jedno jediné jednání, které probíhá tak dlouho, dokud je protiprávní stav udržován. Všeobecně jsou za trvající trestné činy považovány trestné činy omezování osobní svobody podle § 171 a trestné činy zbavení osobní svobody podle § 170.

S trvajícími trestnými činy nesmíme zaměňovat trestné činy, jejichž podstata záleží pouze ve způsobení protiprávního stavu, ale nikoli v jeho udržování. Takovými trestnými činy jsou krádež podle § 205, dvojí manželství podle § 194, maření výkonu úředního rozhodnutí záležející v útěku z vazby podle § 337 odst. 3 písm. b) aj. Např. u krádeže se její pachatel nestává vlastníkem odcizené věci, a tedy vzniká protiprávní stav. Naplňováním skutkové podstaty krádeže však již není, jestliže zloděj odcizenou věc drží a protiprávní stav tak udržuje. Krádež je tedy dokonána i ukončena tím, že se zloděj cizí věci zmocní, což má význam z hlediska posuzování doby i místa činu.

Při formulaci skutkových podstat má zákonodárce před očima zejména hledisko dokonání trestného činu a na ujasnění otázky, zda je součástí trestného činu i udržování protiprávního stavu, nehledí. Za tohoto stavu je velmi obtížné rozhodnout, který trestný čin má povahu trvajícího trestného činu. Určitým kritériem je poznatek, že pro trvající trestné činy je příznačné, že stupeň škodlivosti trvajícího jednání se zásadně buď nemění, nebo se ještě zvyšuje, kdežto u ostatních trestných činů je nejškodlivější samotné vyvolání protiprávního stavu.

E. Problematika pokračování v trestném činu, hromadných trestných činů a trestných činů trvajících je významná zejména pro posouzení doby jejich spáchání, která může být trestněprávně relevantní v několika směrech, přičemž má zvláštní význam moment ukončení trestného činu. Dobou činu není u nich doba jejich dokonání, nýbrž doba ukončení trestného činu (k tomuto rozlišení srov. § 1 kapitoly X. obecné části).

Z pohledu časové působnosti trestního zákona se případy pokračování v trestném činu, hromadných trestných činů a trestných činů trvajících posuzují podle zákona účinného v době ukončení trestného činu i tehdy, když část skutku, třeba i převážná, spadá do doby účinnosti starého zákona, pro pachatele příznivějšího. Pachatel nebude trestně odpovědný jako mladistvý, ale podle obecné úpravy obsažené v trestním zákoně, jestliže část svého jednání nebo dílčích útoků provedl po dosažení věku osmnácti let. Promlčecí doba počíná běžet od ukončení trestného činu, tedy u trvajících trestných činů od zániku protiprávního stavu a u pokračování v trestném činu a hromadných trestných činů od posledního dílčího útoku.

Problematika trestných činů pokračovacích, hromadných a trvajících je významná i pro posouzení místa jejich spáchání, což může být trestněprávně relevantní pro řešení otázek místní působnosti trestních zákonů (§ 4 tr. zákoníku a násl.) i otázek místní příslušnosti soudu v trestním řízení (§ 18 tr. řádu). Místem spáchání trvajícího trestného činu jsou všechna místa, kde byl protiprávní stav udržován. Místem spáchání pokračovacího a hromadného trestného činu jsou všechna místa, kde byl spáchán některý z jejich dílčích útoků.

F. Trestný čin, ve kterém bylo pokračováno, trestný čin hromadný a trestný čin trvající se z hmotněprávního pohledu posuzují jako jediný skutek a jediný trestný čin. V těchto případech se tedy nejedná o vícečinný souběh trestných činů a o jejich opakování.

Podle ustanovení § 12 odst. 11 tr. řádu, pokračuje-li obviněný v jednání, pro které je stíhán, i po sdělení obvinění, posuzuje se takové jednání od tohoto úkonu jako nový skutek. Toto ustanovení se uplatní i u trestných činů hromadných a trvajících. Mezníkem, který odděluje jeden pokračující, hromadný či trvající trestný čin od dalšího trestného činu tedy je sdělení obvinění, které je obsahem usnesení o zahájení trestního stíhání podle § 160 tr. řádu, přičemž je rozhodující moment jeho doručení obviněnému.

Zatímco z hlediska trestního práva hmotného se celé pokračování v trestném činu považuje za jeden skutek a za jeden trestný čin, v oblasti trestního práva procesního se podle ustanovení § 12 odst. 12 tr. řádu skutkem rozumí i dílčí útok pokračujícího trestného činu. Toto ustanovení navazuje na § 11 odst. 3 tr. řádu, podle něhož týká-li se důvod nepřípustnosti trestního stíhání pouze některého z dílčích útoků pokračujícího trestného činu, nebrání to trestnímu stíhání ostatních dílčích útoků. Podle důvodové zprávy bylo novelou sledováno „umožnit rychleji projednat (a v některých případech vůbec skončit) řízení o rozsáhlé trestné činnosti, která je páchána formou řady dílčích útoků, tvořících ve svém souboru jeden trestný čin“. Tato specifická úprava se však netýká ani hromadných, ani trvajících trestných činů.

§ 6 Trestný čin a správní delikt

Protispolečenské protiprávní činy se podle českého práva dělí na dvě velké skupiny:

a) na trestné činy definované v trestním právu hmotném, o kterých se často mluví jako o jediných soudně trestných deliktech (u mladistvých se nazývají provinění – § 6 z. s. m.), a

b) na správní delikty definované ve správním právu, které jsou postihované v rámci tzv. správního trestání a ze kterých jsou nejznámější přestupky.

Základní rozdíl mezi trestnými činy a správními delikty se většinou shledává v rozdílném typovém stupni společenské škodlivosti, kterému má odpovídat i druh a výše stanovených trestních sankcí. Trestné činy se zpravidla vyznačují vyšším stupněm společenské škodlivosti a větší závažností než správní delikty. O trestné činy by mělo jít v těch případech, ve kterých nepostačuje postih daného jednání jako správního deliktu podle správního práva (§ 12 odst. 2 tr. zákoníku). Základní rozdíl mezi trestnými činy a správními delikty je tak spíše kvantitativní než kvalitativní povahy. Přitom se za typický objekt správních deliktů považuje řádný výkon veřejné správy, ale současně se uznává, že přinejmenším de lege lata je tu chráněna i řada dalších právních hodnot. Ani názor, že na rozdíl od trestných činů správní delikty jsou morálně indiferentní, nemůže obstát.72

Trestní právo postihuje trestné činy (u mladistvých provinění), kdežto správní právo postihuje správní delikty. Ustanovení o trestných činech jsou k ustanovením o správních deliktech v poměru speciality, kdežto ustanovení o správních deliktech jsou k ustanovením o trestných činech v poměru subsidiarity, jinak řečeno: uplatní se pouze tehdy, jestliže spáchaný skutek není trestným činem, tedy podpůrně.

Správní trestání, tedy rozhodování správních orgánů o vině a trestu za protiprávní jednání (správní delikt), je u nás (ve srovnání s jinými evropskými státy) velmi široce uplatněno. O šíři trestní pravomoci veřejné správy např. vypovídá, že náš právní řád obsahuje přes 200 zákonů obsahujících skutkové podstaty správních deliktů a že téměř každý nově přijímaný zákon z oboru správního práva zahrnuje též ustanovení o správních deliktech. Dnešní systém správních deliktů je značně nepřehledný a komplikovaný, právní úprava je roztříštěná a postrádá koncepční přístup. S výjimkou přestupků nejsou upraveny obecné základy odpovědnosti za správní delikty.73

V systému správních deliktů se rozlišují:

a) Přestupky (především zákon ČNR č. 200/1990 Sb., o přestupcích – viz následující výklad).

b) Jiné správní delikty fyzických osob [např. za nesplnění povinnosti podle zák. č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému, může správní orgán uložit fyzické osobě podle § 28 odst. 1 písm. a) tohoto zákona pokutu do výše 20 000 Kč].

c) Správní delikty právnických osob (např. porušení povinnosti vyplývající ze zákona č. 280/1992 Sb., o zdravotních pojišťovnách, zdravotní pojišťovnou; jde o odpovědnost objektivní, bez zavinění).

d) Správní delikty právnických osob a tzv. podnikajících fyzických osob (např. podle zákona č. 183/2006 Sb., stavebního zákona, uloží stavební úřad pokutu do 1 milionu korun právnické osobě nebo podnikající fyzické osobě, která provede stavbu bez stavebního povolení; jde o objektivní odpovědnost, bez zavinění, tento zákon však v § 182 stanoví liberační důvod).

e) Správní disciplinární delikty (jde zejména o disciplinární odpovědnost státních zaměstnanců, příslušníků Policie ČR, příslušníků Vězeňské služby a justiční stráže a jiných tzv. bezpečnostních sborů, vojáků, ale i členů profesních komor, např. advokátů).

f) Tzv. správní pořádkové delikty (záleží v porušení procesních povinností fyzickou osobou, ale i právnickou osobou, stanovených ve správním řádu nebo v zákonech upravujících tzv. správní dozor^74).

Odpovědnost za přestupky je upravena především v zákoně ČNR č. 200/1990 Sb., o přestupcích, který je možno považovat (v obecné části a v části o řízení o přestupcích) za kodex přestupkového práva. Zákon o přestupcích upravuje základy odpovědnosti za přestupky, definuje skutkové podstaty několika desítek přestupků a stanoví trestní sankce za jejich spáchání. Vedle zákona o přestupcích jsou skutkové podstaty přestupků na jednotlivých úsecích veřejné správy a sankce za jejich spáchání stanoveny ve velkém počtu zvláštních zákonů (např. v plemenářském zákoně č. 154/2000 Sb., ve stavebním zákoně č. 183/2006 Sb, v zákoně o podnikání na kapitálovém trhu č. 256/2004 Sb.). V ustanovení § 2 odst. 1 zák. o přestupcích je přestupek definován jako „zaviněné jednání, které porušuje nebo ohrožuje zájem společnosti a je za přestupek výslovně označeno v tomto nebo jiném zákoně, nejde-li o jiný správní delikt postižitelný podle zvláštních právních předpisů anebo o trestný čin“. Řada otázek je řešena stejně nebo podobně jako v trestním zákoníku (protiprávnost, nutná obrana, krajní nouze, příčetnost, věk aj.). Zavinění se požaduje, zásadně však stačí nedbalost. Pokus je zásadně beztrestný. K odpovědnosti je možno vzít pouze fyzickou osobu.

Za spáchání přestupku lze uložit tyto sankce (§ 11): napomenutí, pokutu, zákaz činnosti, propadnutí věci, zákaz pobytu a tato ochranná opatření (§ 16): omezující opatření (např. zákaz navštěvovat veřejné sportovní podniky) a zabrání věci. Odnětí svobody nepřipadá v úvahu. Do evidence přestupků (část třetí zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů) se zapisují pouze vybrané přestupky (§ 91 zák. o přestupcích).75

O přestupcích rozhodují správní orgány (obecní úřady, policejní orgány, celní úřady a jiné správní orgány), jejich rozhodnutí je však přezkoumatelné soudem (§ 83 zák. o přestupcích) ve správním soudnictví.

Mezi trestním právem a přestupkovým právem existuje nejen určitá podobnost, ale i návaznost. U řady trestných činů doplňují ustanovení o přestupcích ochranu poskytovanou chráněným právním hodnotám tím, že pamatují na postih méně závažných případů; obdobně je tomu i u jiných správních deliktů. Např. podle ustanovení § 50 zák. o přestupcích jsou přestupkem krádež, zpronevěra, podvod a zničení či poškození cizí věci, pokud škoda nedosahuje částky 5 000 Kč, to jest, nejde-li o škodu nikoli nepatrnou. Přestupkem je i furtum usus, neoprávněné obsazení bytu nebo nebytového prostoru jiného a podílnictví, pokud není trestným činem.

Jiným příkladem návaznosti trestního a přestupkového práva může být ustanovení o trestném činu ohrožování výchovy dítěte podle § 201 tr. zákoníku, které postihuje – mimo jiné – závažné případy porušení povinnosti pečovat o osobu mladší než osmnáct let, které ohrozilo rozumový, citový nebo mravní vývoj dítěte, a ustanovení § 31 zák. o přestupcích o přestupku na úseku školství a výchovy mládeže postihující méně závažné případy.

Ukázkou této návaznosti může být i vztah mezi přestupky proti bezpečnosti a plynulosti silničního provozu (§ 125c zák. č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích) a takovými trestnými činy, jako je těžké ublížení na zdraví z nedbalosti (§ 147 tr. zákoníku), ublížení na zdraví z nedbalosti (§ 148 tr. zákoníku), obecné ohrožení z nedbalosti (§ 273) i jinými trestnými činy. Značná část těchto trestných činů je totiž produkována dopravními přestupky, postih samotných přestupků tak představuje určitý předsun a může mít značný preventivní význam.

Celkově vzato je správní trestání a jeho efektivní aplikace garancí dodržování velkého množství mimotrestních zákonných ustanovení, která vytvářejí nepříznivé podmínky pro páchání trestných činů a která se v těchto směrech mohou vyznačovat nemalým preventivním působením.76

V právní nauce a do určité míry i v právní praxi je stále více uznáváno, že současná podoba našeho správního trestání je velmi neuspokojivá a že by mělo projít v podstatných směrech reformou, zejména by měl být zpracován kodex správních deliktů. Podle rezoluce XIV. kongresu Mezinárodní společnosti pro trestní právo (AIDP) konaného ve Vídni v roce 1989 podobnost mezi trestním právem a správním trestáním vyžaduje uplatňovat základní zásady trestního práva a řádného soudního řízení i v oblasti správního trestního práva, vymezení správních deliktů, jakož i správní trestní sankce by měly být stanoveny v souladu se zásadou zákonnosti. Podobné požadavky vyplývají i z evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (čl. 6 a 7) a z judikatury Evropského soudu pro lidská práva. Přestože se ustanovení čl. 39 a čl. 40 Listiny týkající se trestných činů podle svého znění na správní delikty výslovně nevztahují, Ústavní soud již mnohokrát judikoval, že tato elementární pravidla je třeba podle čl. 1 Ústavy vztáhnout též na správní delikty, mj. protože zjevně souvisí se zárukami práva na spravedlivý proces. Také z judikatury správních soudů lze dovodit závěr o nutnosti užití základních trestněprávních principů při správním trestání.77

V současné době je projednáván návrh nového zákona o přestupcích (zákon o přestupcích a řízení o nich, předpokládaná účinnost zákona od 1. července 2017). Základem odpovědnosti je podle návrhu spáchání přestupku, tento pojem je však oproti dnešní právní úpravě rozšířen a zahrnuje též jiné správní delikty fyzických osob (zaměstnanců, podnikatelů, vlastníků, provozovatelů a jiných fyzických osob) a správní delikty právnických osob. Zákon má kodifikovat obecnou část správního práva trestního, skutkové podstaty přestupků však budou upraveny ve zvláštních zákonech, které upravují danou věcnou materii, resp. ve zvláštním zákoně o některých přestupcích. Zákon dále upravuje zvláštnosti řízení o přestupcích, přičemž jako subsidiární předpis se použije správní řád.78

56 Důvodová zpráva k vládnímu návrhu na vydání trestního zákoníku č. 410 z roku 2008 (s. 198).

57 V těchto spojitostech vyslovuje Solnař ve své učebnici „Trestní právo hmotné. Část obecná“ (Praha: 1947, nákladem Knihovny Sborníku věd právních a státních) následující pozoruhodný názor: „Našemu právu vyhovuje princip bezprávnosti formální; právní řády, které opustily nebo omezily princip nullum crimen sine lege jako právo sovětské, budují naproti tomu na principu materiální bezprávnosti, kterým dospívají jak k omezení trestnosti, tak i k jejímu rozšíření“ (viz s. 104). Materiální bezprávností však Solnař patrně myslel pouhou nebezpečnost činu pro společnost. Srov. k tomu podrobněji Solnař V., Fenyk, J., Císařová, D., Vanduchová, M. Systém českého trestního práva. II. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Nakladatelství Novatrix, s. r. o., 2009, s. 81
a násl.

58 Blíže srov. Šámal, P. a kol. Trestní zákoník I. § 1 až 139. Komentář. 2. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 144 a násl., zejména s. 147–152, a to v návaznosti na Solnař V., Fenyk, J., Císařová, D., Vanduchová, M. Systém českého trestního práva. II. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Nakladatelství Novatrix, s. r. o., 2009, s. 69–71 a 104–114; srov. i Solnař, V. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Academia, 1972, s. 52–54 a 82–90.

59 Srov. Novotný, O. a kol. Trestní právo hmotné. Zvláštní část. 2. vyd. Praha: Codex, 1995, s. 21; Šámal, P., Púry, F., Rizman, St. Trestní zákon. Komentář. 6. vyd. Praha: C. H. Beck, 2004, s. 30, 1299.

60 Solnař, V. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Academia, 1972, s. 40.

61 Novotný, O. a kol. Trestní právo hmotné. Zvláštní část. Praha: ASPI, 2004, s. 25.

62 Viz Dolenský, A. Příručka ke studiu trestního práva. Praha: Policejní akademie ČR, 1997, zejména s. 23; Říha, J. Tabulky a schémata z obecné části trestního práva hmotného. Praha: C. H. Beck, 2006, zejména s. 19.

63 Viz Solnař, V. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Academia, 1972, s. 61 a násl. Viz Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 169 a násl.

64 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. Brno: Masarykova univerzita, 2002, s. 187.

65 Kratochvíl, V. a kol. Trestní právo hmotné. Obecná část. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 175.

66 Různí autoři používají pro základní hledisko kategorizace různé označení. Solnař mluví o rozdělení trestných činů „podle závažnosti“ (Solnař, V. Trestní právo hmotné. Část obecná. Praha: Knihovna Sborníku věd právních a státních, 1947, s. 53), Miřička o rozdělení trestných činů „podle tíže“ (Miřička, A. Trestní právo hmotné. Praha: Všehrd, 1934, s. 38).

67 Solnař, V., Fenyk, J., Císařová, D. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Orac, 2003, s. 50 a násl.

68 Solnař, V. Trestní právo hmotné. Část obecná. Praha: Knihovna Sborníku věd právních a státních, 1947, s. 53.

69 K tomuto třídění viz Jescheck, H.-H., Weigend, Th. Lehrbuch des Strafrechts. Allgemeiner Teil. Berlin: Duncker & Humblot, 1996, s. 266, 267; Wessels, J., Beulke, W. Strafrecht. Allgemeiner Teil. Heidelberg: C. F. Műller Verlag, 2004, s. 10; Říha, J. Tabulky a schémata z obecné části trestního práva hmotného. Praha: C. H. Beck, 2006, s. 31.

70 Viz Šámal, P., Púry, F., Rizman, St. Trestní zákon. Komentář. I. díl. 6. vyd. Praha: C. H. Beck, 2004, s. 654.

71 Solnař, V. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Academia, 1972, s. 336, 337.

72 K těmto otázkám viz Hendrych, D. a kol. Správní právo. Obecná část. 8. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 415 a násl.; Solnař, V., Fenyk, J., Císařová, D. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Orac, 2003, s. 57 a násl.

73 Hendrych, D. a kol. Správní právo. Obecná část. 8. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 429. Prášková, H. Základy odpovědnosti za správní delikty. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 139 a násl.

74 Hendrych, D. a kol. Správní právo. Obecná část. 8. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 415 a násl.; Prášková, H. Základy odpovědnosti za správní delikty. Praha: C. H. Beck, 2013, zvl. s. 183 a násl.

75 V současné době se připravuje legislativní úprava, podle níž se některé vybrané postižené přestupky budou zapisovat do rejstříku přestupků.

76 Novotný, O. Finanční kriminalita a vybrané otázky její kontroly. Bankovnictví. 1998, č. 16, s. 9, 10.

77 Srov. např. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 31. 5. 2007, č. j. 8 As 17/2007-135, č. 1338/2007 Sb. NSS, usnesení rozšířeného senátu NSS, č. j. 2 As 34/2006-73.

78 Dne 12. července 2016 byl schválen zák. č. 250/2016 Sb., o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich, který nabude účinnosti 1. července 2017.

KAPITOLA V

Objekt trestného činu

§ 1 Pojem objektu trestného činu
(předmětu ochrany)

Příklad č. 4: V padesátých letech minulého století řešila československá justice kauzu, ve které došlo k pokusu trestného činu vraždy spáchaném na mrtvém člověku, jehož pachatel omylem považoval za živého (tzv. absolutně nezpůsobilý pokus). Česká trestněprávní nauka i česká trestněprávní praxe všeobecně považují objekt trestného činu za obligatorní znak každého trestného činu, neboť „jednání, které proti ničemu nesměřuje, nemůže být trestné“. Proti jakým právním hodnotám směřoval popsaný čin, anebo nebyl trestní postih v tomto případě namístě?

Příklad č. 5: Co je individuálním objektem u trestného činu loupeže podle § 173? Pokud dojdete k závěru, že u tohoto trestného činu je chráněných objektů více, posuďte, které z nich tu musí být dány kumulativně a které alternativně! Posléze se vyjádřete k tomu, který z těchto objektů je primární a který sekundární.

Základní funkcí trestního práva je ochrana před kriminalitou. Jedná se o ochranu základních hodnot, na kterých je založen ústavní pořádek České republiky a na kterých má naše společnost životní zájem. Trestněprávní ochrana je ovšem namístě pouze tehdy, pokud k ochraně nepostačují prostředky práva občanského, práva správního a jiných právních odvětví nebo prostředky mimoprávní povahy. Jak již bylo zdůrazněno, trestněprávní řešení by mělo být vždy „ultima ratio“ („nejzazší řešení“).

Východiskem pro kriminalizaci společensky škodlivých jednání a významným vodítkem při formulování skutkových podstat budoucích trestných činů jsou právní hodnoty, které má zamýšlená trestněprávní norma chránit, tedy objekt trestného činu. Objektem trestného činu může být například lidský život, osobní svoboda, domovní svoboda, vlastnictví věci, ale i neúplatnost úředních osob, pravost peněz a obranyschopnost republiky. „Individuální zájem má tuto povahu jen potud, pokud byl společností jako hodný ochrany uznán, tedy pokud se vlastně stal též zájmem společnosti.“79 V literatuře se o objektu trestného činu píše jako o „chráněných právních hodnotách“ nebo o „chráněných společenských zájmech“, někdy i jako o „chráněných společenských vztazích“; toto poslední pojetí však zcela selhává u takových trestných činů, jako je např. vražda, u níž je nepochybně chráněným objektem lidský život, ale nikoli společenské vztahy oběti, které tu zpravidla nebudou mít trestněprávní relevanci. Starší české učebnice trestního práva označují objekt trestného činu termínem „právní statek“. Kallab i Solnař ve svých učebnicích doporučovali označení „předmět ochrany“.80

Objektem trestného činu rozumíme právní hodnoty a zájmy, na jejichž zachování má společnost zvláštní zájem, takže jim stát poskytuje trestněprávní ochranu. Jedná se o abstraktní duchovní hodnoty společenského řádu, které jsou předmětem ochrany v trestním právu, a nikoli o konkrétní reálné předměty. Někdy se objeví zmínka o tzv. konkrétním objektu trestného činu, kterým se míní hodnota zasažená trestným činem v jednotlivém případě (např. život zavražděného člověka). Ale tady právě trestněprávní ochrana selhala a došlo ke spáchání trestného činu. Od objektu trestného činu (předmětu trestněprávní ochrany) musíme přísně odlišovat tzv. předmět útoku, kterým rozumíme konkrétní reálné předměty, které trestný čin bezprostředně zasahuje (např. u trestného činu poškození cizí věci podle § 228 je objektem tohoto trestného činu vlastnické právo jako abstraktní hodnota a předmětem útoku cizí věc).

Řešení příkladu č. 4: V dané kauze byl pachatel právem vzat k trestní odpovědnosti za pokus trestného činu vraždy. Mezi českými odborníky panuje vcelku shoda v otázce trestnosti tzv. nezpůsobilých pokusů, které se zásadně považují za činy společensky škodlivé a trestné. Odlišnosti v názorech se týkaly, příp. týkají, spíše otázky, které chráněné právní hodnoty tento tzv. pokus na absolutně nezpůsobilém předmětu útoku napadá. Pokud vycházíme z načrtnuté koncepce objektu trestného činu, je individuálním objektem u trestného činu vraždy (§ 140) ideální hodnota nedotknutelnosti lidského života, a nikoli život konkrétního napadeného člověka. Při tomto přístupu je trestnost pokusu vraždy spáchaného na mrtvém člověku, kdy zůstalo u pokusu pouze v důsledku nahodilých okolností, očividná a nesporná.

§ 2 Obecný, druhový a individuální objekt

Podle stupně obecnosti rozlišujeme objekt obecný (rodový), druhový (skupinový) a individuální.

A. Pod obecným objektem jsou míněny všechny právní hodnoty a zájmy chráněné trestním právem v jejich souhrnu. Ustanovení § 1 tr. zákona z roku 1961 se pokoušelo o vymezení obecného objektu trestných činů tak, že uvádělo několik příkladů objektů trestných činů, např. společenské a státní zřízení Československé socialistické republiky aj., a proto bylo povrchní a neúplné. Trestní kodex z roku 2009 se o vymezení obecného objektu trestných činů nepokouší.

B.Druhový (skupinový) objekt trestných činů je základem systematiky zvláštní části trestního práva. V hlavách a oddílech zvláštní části trestního zákoníku jsou koncentrovány skupiny trestných činů zasahujících tentýž druhový objekt. Podle druhových objektů jsou tyto hlavy či oddíly ve zvláštní části také většinou nazvány – např. „trestné činy proti životu a zdraví“, „trestné činy proti rodině a dětem“ či „trestné činy proti majetku“. Umístění jednotlivých trestných činů v systematice zvláštní části trestního zákoníku má svůj význam i pro vymezení jejich individuálních objektů a naopak (systematický výklad).

Zvláštní význam se často přisuzuje pořadí hlav ve zvláštní části trestního zákoníku, jež je spojeno s pořadím chráněných druhových objektů. Otázka se formuluje především tak, zda mají být na předních místech trestné činy proti státu a společnosti a teprve po nich trestné činy proti jednotlivci či naopak. V československém trestním zákoně z roku 1961 figurovaly nejdříve trestné činy proti zájmům celku (trestné činy proti republice, trestné činy hospodářské a trestné činy proti pořádku ve věcech veřejných), ve druhé polovině zákona byla umístěna skupina trestných činů proti jednotlivci (trestné činy proti životu a zdraví, proti svobodě a lidské důstojnosti a proti majetku) a na konci byly trestné činy vojenské. Ostatní hlavy představovaly jakýsi přechod mezi těmito třemi skupinami. Tato koncepce byla poplatná době vzniku tohoto trestního zákona.

Trestněprávní nauka dlouhá léta upozorňovala, že v trestním zákoně z roku 1961 je hierarchie chráněných hodnot deformována, že trestněprávní ochrana člověka, jeho života a zdraví, svobody a důstojnosti musí mít přednost před ochranou majetku a jiných hodnot. Trestní zákoník z roku 2009 tento požadavek respektuje a přichází v otázce systematiky zvláštní části s novou koncepcí (blíže viz výklad v úvodní kapitole učebnice zvláštní části).

C. Za individuální objekt považujeme právní hodnotu či zájem, k jehož ochraně je určeno jednotlivé ustanovení zvláštní části o určitém trestném činu (tak mluvíme o individuálním objektu vraždy, krádeže, násilí proti úřední osobě aj.). Individuální objekt je obligatorním znakem skutkové podstaty každého trestného činu, čin, který by nezasahoval žádnou hodnotu chráněnou trestním právem, nemůže být trestným činem a ovšem ani trestným pokusem, trestnou přípravou.

Správné určení individuálního objektu je především důležitý úkol zákonodárce, který musí vycházet z hodnotového řádu společnosti, z ústavního pořádku a z promyšlené kriminálně politické a trestně politické koncepce. Přitom by měl maximálně zužitkovat poznatky sociologických, kriminologických, politologických a jiných studií i empirických výzkumů objasňujících stav společnosti, kriminalitu a její vývoj i možnosti společenské a státní kontroly kriminality a ostatních sociálně-patologických jevů. Dále je „třeba, aby si zákonodárce při vytváření trestního zákona přesně uvědomil účel ustanovení, tj. jaké společenské zájmy zamýšlí chránit, neboť tyto zájmy jsou především rozhodné pro stupeň typové nebezpečnosti pro společnost určitého trestného činu, tedy pro otázku, zda a jak tento čin v trestním zákoně postihnout“.81 Pokud možno by měl být tento individuální objekt v zákonném ustanovení jasně vyjádřen.

U většiny trestných činů definovaných v trestním zákoníku bohužel jejich individuální objekt jasně vyjádřen není, zákonodárci se spíše daří zřetelně vyjádřit objekt druhový (viz názvy hlav a oddílů ve zvláštní části – např. „trestné činy proti rodině a dětem“). Výslovně je vyjádřen individuální objekt např. u některých trestných činů proti republice (viz „ústavní zřízení“ – § 310), u některých trestných činů proti svobodě („osobní svoboda“ – § 170, § 171), u trestného činu těžkého ublížení na zdraví („zdraví“ – § 145). Často však nutno individuální objekt trestných činů zjišťovat výkladem příslušného ustanovení, ať již ho dovozujeme z uvedeného jednání, jeho následku či účinku, předmětu útoku, ale i z úmyslu pachatele nebo z jiných momentů (např. u trestného činu krádeže podle § 205 z povahy jednání a předmětu útoku dovozujeme, že jeho individuálním objektem je „vlastnictví i držení věci“).

Na druhé straně má individuální objekt trestného činu, který je centrálním znakem skutkové podstaty a podstatně ovlivňuje celou její strukturu, velkou důležitost pro správný výklad dané trestněprávní normy i její aplikaci a tím i pro právní kvalifikaci spáchaného činu. Např. u trestného činu soulože mezi příbuznými (§ 188) je otázka, zda tu je chráněn i poměr vzniklý adopcí. Je-li objektem pouze zájem na zdravém potomstvu, pak nikoli, je-li však zároveň poskytována ochrana i rodinným vztahům, pak ano.82

Některé trestné činy mají více objektů. Můžeme rozlišovat trestné činy, u nichž jsou tyto objekty požadovány kumulativně, a trestné činy, u nichž figurují alternativně. Do první skupiny patří např. trestný čin křivého obvinění (§ 345), jehož objektem je jednak zájem na řádné činnosti státních orgánů a jednak zájem na ochraně lidí před lživými útoky na jejich čest, práva a svobody, při čemž oba objekty tu musí být dány současně. Do druhé skupiny patří např. trestný čin rozvracení republiky podle § 310, u něhož postačí, že pachatel svým útokem zasáhne některý z následujících objektů: ústavní zřízení, územní celistvost, obranyschopnost České republiky nebo její samostatnost.

Rozlišujeme i objekty hlavní (primární) a objekty vedlejší (sekundární). Hlavní objekt je ten, k jehož ochraně je dané trestněprávní ustanovení určeno v prvé řadě a který je daným trestným činem zasažen bezprostředně. Tak např. u trestných činů proti těhotenství ženy podle § 159–162 je primárním objektem klíčící lidský život, kdežto sekundárním objektem zdraví či život těhotné ženy. Sekundární objekt může být znakem kvalifikované skutkové podstaty, ale v řadě případů o zákonný znak spáchaného trestného činu nepůjde vůbec. V literatuře jsou uváděny tyto další příklady: u majetkového trestného činu ohrožení výživy rodiny poškozeného, nervový otřes manželky poškozeného, nepokoj mezi občany aj.83 Zasažení těchto objektů může mít určitý význam pro posouzení stupně škodlivosti spáchaného trestného činu pro společnost.

Řešení příkladu č. 5: Individuální objekty u trestného činu loupeže podle § 173 tr. zákoníku jsou dva: svoboda nakládání s věcí a cizí majetek. V základní skutkové podstatě jsou vyjádřeny kumulativně a k trestní odpovědnosti pachatele se tedy požaduje, aby byly jeho činem zasaženy oba současně. Kvalifikovaná skutková podstata pamatuje i na ochranu dalších objektů: zdraví [odst. 2 písm. b)], ústavního zřízení, územní celistvosti, obranyschopnosti, samostatnosti České republiky i její základní struktury a mezinárodní organizace – viz § 309, § 311, § 312 tr. zákoníku [odst. 2 písm. d)] a života (odst. 4). Oba objekty chráněné v ustanovení 1. odstavce je třeba považovat za objekty primární, objekty, které mají povahu zvláště přitěžujících okolností (okolností podmiňujících použití vyšší trestní sazby – § 17 tr. zákoníku), lze považovat za objekty sekundární.

§ 3 Předmět útoku

Již bylo řečeno, že od objektu trestného činu (předmětu trestněprávní ochrany) musíme přísně odlišovat předmět útoku. Konkrétním předmětem útoku mohou být buď lidé (např. zavražděný člověk u trestného činu vraždy podle § 140), nebo věci (např. odcizená věc u trestného činu krádeže podle § 205 nebo padělaná listina u trestného činu padělání a pozměnění veřejné listiny podle § 348), a to hmotné i nehmotné (např. pohledávka u trestného činu podílnictví podle § 214), které trestný čin bezprostředně zasahuje a tím zasahuje objekt trestného činu.

Konkrétní předmět útoku má svým způsobem k předmětu ochrany úzký vztah, v žádném případě však tento individuální objekt dostatečně necharakterizuje a tak teprve zjištění zasaženého individuálního objektu umožňuje trestněprávní posouzení spáchaného činu. Tak např. v případě násilného jednání proti člověku je předmětem útoku člověk, což však ještě neumožňuje trestněprávní posouzení spáchaného činu, neboť není jasné, zda tím byl poškozen zájem na ochraně lidského zdraví (trestný čin těžkého ublížení na zdraví – § 145 a násl.) nebo svobodné rozhodování (trestné činy loupeže, vydírání, útisku – § 173, § 175, § 177) nebo právo člověka svobodně se rozhodovat o svém pohlavním životě (trestný čin znásilnění – § 185) nebo zájem na řádném výkonu zabezpečovací detence (trestný čin vzpoury vězňů – § 344) anebo ještě jiné objekty.84

Zatímco objekt trestného činu je obligatorním znakem skutkové podstaty každého trestného činu, předmět útoku je pouze fakultativním znakem skutkové podstaty. Některé trestné činy ho mají (např. trestný čin poškození cizí věci podle § 228), některé trestné činy ho nemají (např. neoznámení trestného činu podle § 368 či nenastoupení služby v ozbrojených silách podle § 372–374). Zatímco o zasažení objektu trestným činem mluvíme jako o následku trestného činu, o ohrožení nebo porušení předmětu útoku mluvíme jako o účinku trestného činu.

Předmět útoku musíme odlišovat od prostředku nebo nástroje (např. pistole, nože, kladiva apod. použitých k spáchání trestného činu) pomocí něhož byl trestný čin spáchán (např. v případě úmyslného útoku proti člověku spáchaného pomocí poštvaného psa je poštvaný pes prostředkem a napadený člověk předmětem útoku).

Zvláštní důležitost má předmět útoku v trestním řízení. Pomáhá v trestním řízení individualizovat a konkretizovat projednávaný skutek, aby byla zachována jeho totožnost a nemohl být zaměněn s jiným skutkem. To je důležité pro poměr mezi usnesením o zahájení trestního stíhání (§ 160 tr. řádu), obžalobou (§ 176 tr. řádu) či návrhem na potrestání (§ 179d tr. řádu) a rozsudkem (§ 225 tr. řádu), ale i pro vymezení rozsahu právní moci rozsudku.

Předmět útoku (stejně jako prostředek útoku) může být i důležitým důkazním prostředkem, na kterém mohou být stopy trestného činu (otisky prstů, rány na lidském těle i na těle zvířete aj.).

79 Solnař, V. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Academia, 1972, s. 120.

80 Kallab, J. Trestní právo hmotné. Praha: Melantrich, 1935, s. 128; Solnař, V. Trestní právo hmotné. Praha: Knihovna Sborníku věd právních a státních, 1947, s. 52.

81 Solnař, V. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Academia, 1972, s. 122.

82 K problému viz Novotný, O. a kol. Trestní právo hmotné. Zvláštní část. Praha: ASPI, 2004, s. 60, 61.

83 Vybíral, B. Pojem a význam objektu trestného činu v československém socialistickém trestním právu. Praha: Rozpravy ČSAV, 1956, s. 16.

84 Solnař, V., Fenyk, J., Císařová, D. Základy trestní odpovědnosti. Praha: Orac, 2003, s. 180.

Kapitola VI

Objektivní stránka trestného činu

§ 1 Pojem objektivní stránky trestného činu

A.Objektivní stránka trestného činu je charakterizována způsobem spáchání trestného činu a jeho následky. Přestože ji z hlediska výkladu odlišujeme od stránky subjektivní (viz kapitola VIII. obecné části) i od dalších znaků trestného činu, je třeba si uvědomit, že jde jen o didaktický a v tomto kontextu relativní význam dělení znaků trestného činu a jeho skutkové podstaty, neboť zejména jednání má vedle rysů objektivních také imanentní rysy subjektivní, a proto je třeba vždy chápat všechny znaky trestného činu ve vzájemné nerozlučné souvislosti.

Objektivní stránka je základem trestné činnosti, a proto se touto stránkou nejnápadněji a nejnázorněji trestné činy od sebe odlišují. Výjimku činí jen některé trestné činy proti základům České republiky, cizího státu a mezinárodní organizace, které jsou od jiných odlišeny zejména svým subjektivním zaměřením; tak teror podle § 312 se od vraždy podle § 140 odst. 1 liší úmyslem poškodit ústavní zřízení České republiky.85

B. Objektivní stránka zahrnuje především tzv. obligatorní znaky objektivní stránky, jimiž jsou:

a) jednání,

b) následek a

c) příčinný vztah (kauzální průběh) mezi jednáním a následkem,

které musí být dány, byť zpravidla v zákonem konkretizované podobě, u všech trestných činů (např. jednání je v § 200 konkretizováno slovy „odejme z opatrování“, následek je konkretizován v § 176 jako „narušení svobody vyznání“ nebo v § 178 jako „porušování domovní svobody atd.).

Znakem jen některých skutkových podstat je mimo jednání, následku a příčinného vztahu mezi nimi, také místo a čas jednání, způsob spáchání, popř. účinek nebo použitý prostředek, a proto jde o tzv. fakultativní znaky objektivní stránky (v tom smyslu, že nemusí být obsaženy u všech trestných činů).

Chybí-li některý ze znaků objektivní stránky v základní skutkové podstatě, a to jak obligatorní, tak i fakultativní, pokud ho taková konkrétní skutková podstata vyžaduje, není skutková podstata naplněna, a proto není dána trestní odpovědnost pachatele (pachatel je beztrestný pro chybějící znak či znaky skutkové podstaty). Pokud není dán takový znak vyžadovaný až v kvalifikované nebo privilegované skutkové podstatě, není dána trestní odpovědnost za takovou skutkovou podstatu, ale jen za základní skutkovou podstatu.

V minulosti byly do objektivní stránky někdy zařazovány i protiprávnost a nebezpečnost činu pro společnost (nyní srov. společenskou škodlivost ve smyslu § 12 odst. 2), což nelze považovat za správné, poněvadž oba tyto znaky charakterizují trestný čin v jeho celku a nikoli jen jeho některou část. Proto tato učebnice o obou těchto znacích pojednává samostatně mimo objektivní stránku trestného činu.

C. Znaky objektivní stránky jsou v některých skutkových podstatách trestných činů i určitým způsobem kvantifikovány, kdy pak takový konkrétně určený znak vyjadřuje i určitou míru, která je potřebná k jeho naplnění, aby se jednalo o konkrétní trestný čin, popř. aby byl odlišen jeden trestný čin od jiného [srov. u následku např. „zbavení osobní svobody“ v § 170 a „omezování osobní svobody“ v § 171, popř. u účinku např. „těžkou újmu na zdraví“ v § 145 odst. 1 a „ublížení na zdraví“ v § 146 odst. 1 nebo „škodu nikoli nepatrnou“ v § 205 odst. 1 písm. a) atd.].

Bližší vymezení jednotlivých znaků objektivní stránky, zejména způsobů jednání je v zájmu přesného zákonného vymezení (ohraničení) skutkových podstat trestných činů (přesných dispozic). Příkladem zde může být např. trestný čin poškození věřitele (§ 222), kde způsob jednání je taxativně vymezen v písm. a) až g) („zničí, poškodí, zatají, zcizí, učiní neupotřebitelnou nebo odstraní, byť i jen část svého majetku, postoupí svou pohledávku, anebo převezme dluh jiného, zatíží věc, která je předmětem závazku, nebo ji pronajme, předstírá nebo uzná neexistující právo nebo závazek, …“ atd.). Naproti tomu vymezení některých trestných činů tomuto požadavku zcela nevyhovuje, např. u těch, kde způsob jednání je uveden jen příklady doplněnými obecnou klauzulí nebo kde zákon používá jen obecných formulací s použitím slov „jinak“, jiného jednání“, „jakkoli“ apod. (např. v § 287, § 298 odst. 2, § 314, § 319 atd.). Tak je tomu zejména v případech zvlášť závažných zločinů a zločinů, kde chce zákonodárce postihnout i další společensky škodlivá jednání zpravidla obdobné povahy, jako jednání konkrétně vymezená (srovnej např. dikci „jiného podobného nebezpečného jednání“ při úmyslném způsobení obecného nebezpečí v § 272 nebo § 273); při takovém způsobu vymezení zpravidla potíže v praxi nevznikají, neboť se vychází ze srovnání s přesně vymezenými jednáními předcházejícími takové obecné klauzuli, a to zejména z hlediska jejich povahy a škodlivosti.

Některé trestné činy mohou být spáchány jen za použití určitým způsobem charakterizovaného jednání nebo určitými prostředky (např. loupeže podle § 173 se lze dopustit pouze za použití násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí, vydírání podle § 175 je možno spáchat jen násilím, pohrůžkou násilí nebo pohrůžkou jiné těžké újmy, podání alkoholu dítěti podle § 204 se lze dopustit jen prodáním, podáním nebo poskytnutím alkoholu ve větší míře nebo opakovaně dítěti). Způsob provedení činu spoluurčuje povahu a závažnost činu (společenskou škodlivost); může být i přitěžující okolností [např. v § 42 písm. c) – vražda spáchaná zákeřně] nebo důvodem použití vyšší trestní sazby [např. v § 175 odst. 2 písm. c) – vydírání spáchané se zbraní].

§ 2 Jednání

Příklad č. 6: Pachatel uchopí návštěvníka galerie za ruku, ve které drží deštník, a tímto při násilném vedení ruky návštěvníka probodne vzácný obraz. Bude návštěvník trestně odpovědný za poškození cizí věci podle § 228, když došlo k roztržení obrazu deštníkem, který držel ve své ruce.

Příklad č. 7: Návštěvník restaurace vyslechl domluvu dvou osob na oloupení bohatého poškozeného, k němuž mělo dojít následujícího dne. Ač obě osoby znal jako časté hosty restaurace, neučinil nic proto, aby činu zabránil. Uvažte jeho trestní odpovědnost.

Příklad č. 8: Druh matky na základě dohody s ní převezme péči nad kojencem v době, kdy matka byla hospitalizována v nemocnici, avšak tuto péči zásadním způsobem zanedbá tím, že odjede s kamarády na osmidenní výlet a dítě zanechá v bytě bez jídla a pití. Dítě v důsledku dehydratace v jeho nepřítomnosti zemře. Posuďte jeho trestní odpovědnost.

A. Pojem „jednání“ je zřejmě nejdůležitější pojem trestního práva, neboť moderní právní řády spojují trestnost, jako právní účinek především s jednáním pachatele. Z hlediska trestního práva hmotného nás nezajímá jednání v celém jeho rozsahu, ale pouze jednání, které je trestněprávně relevantní z hlediska trestního práva hmotného, tedy jednání, které směřuje ke spáchání trestného činu. Proto říkáme, že jednání ve smyslu trestního práva je základní složkou objektivní stránky trestného činu. Jestliže ve skutku není obsaženo jednání ve smyslu trestního práva, tj. konání nebo opomenutí, odpadají další úvahy, zda mezi trestně irelevantním jednáním pachatele a následkem je příčinná souvislost a zda je dáno zavinění (srov. č. 7/88 Sb. rozh. tr.).

Ve smyslu trestního práva jednáním chápeme projev vůle pachatele ve vnějším světě jako vědomé činnosti člověka zaměřené na dosažení určitého cíle, záměru.

Trestněprávně relevantní jednání má tedy dvě složky:

– vůli, jež je vnitřní (psychickou) složkou jednání, a

– její projev, který označujeme za vnější (fyzickou) složku.

Proto říkáme, že v jednání se spojuje vnitřní složka (vůle) se složkou vnější (projev vůle), jde proto o jednotu psychické a fyzické stránky jednání. Schází-li kterákoli z uvedených složek, nejde o jednání ve smyslu trestního práva a nelze uvažovat o trestní odpovědnosti (srov. č. 32/55 Sb. rozh. tr.). Proto nejde o jednání např. při fyzickém donucení (vis absoluta), neboť vynucený čin není projevem vůle (vůle chybí, jestliže pachatel násilím vede ruku jiného při padělání veřejné listiny nebo ho násilím přinutí zničit cizí zlatý šperk).

V příkladu č. 6, kdy pachatel uchopil návštěvníka galerie za ruku, ve které držel deštník, a tímto při násilném vedení ruky návštěvníka probodl vzácný obraz, návštěvník v důsledku fyzického donucení (vis absoluta) nejednal, byť k roztržení obrazu došlo deštníkem, který držel v ruce. Nebude proto trestně odpovědný za poškození cizí věci podle § 228 a za tento trestný čin bude odpovědný jen pachatel.

Naproti tomu psychické donucení (vis compulsiva) ani závazný rozkaz jednání nevylučuje, neboť tímto jednáním je vůle donucovaného jen více či méně omezena, protože jednající se nemusel podrobit takovému donucení nebo rozkazu, dává však svému trestněprávně relevantnímu jednání přednost před újmou, která mu hrozí, pokud by nejednal požadovaným způsobem. Psychicky donucovaný tedy jedná, ale může být beztrestný pro krajní nouzi nebo jinou okolnost vylučující protiprávnost.

O jednání nejde ani v případě, jestliže je pohyb vyvolán vnější silou nebo jinou na vůli člověka nezávislou okolností, pokud tato událost nebyla vyvolána jeho předchozím, zpravidla nedbalostním jednáním (např. uklouznutí pracovníka na kluzké podlaze dílny, při kterém dojde k nárazu do spolupracovníka, kterému je tím způsobena těžká újma na zdraví, kdy pracovník nejedná, a proto za způsobení těžké újmy na zdraví trestně neodpovídá, ovšem za podmínky, pokud nezpůsobil sám zmíněný stav podlahy třeba předchozím rozlitím oleje anebo neměl-li povinnost odstranit takový uvedený stav podlahy, byť ho sám nezpůsobil, před pokračováním v práci; v takovém případě však neodpovídá za uklouznutí, ale za jednání ve formě opomenutí odstranit zmíněný stav podlahy).

Projevem vůle není také pohyb vyvolaný křečí nebo mluvení ze spaní.

Stejně, pokud by scházel projev vůle pachatele ve vnějším světě (vnější složka), také by nešlo o jednání (pouhé přání – vůle – neprojevené vnějším aktem směřujícím k jeho uskutečnění). Trestněprávně neprojevená myšlenka, byť zločinná, se netrestá podle klasické římské formule cogitationis poenam nemo patitur (Ulpianus, D. 48, 19, 18). Proto úmysl „zavraždit“, který nedošel svého trestněprávně relevantního vnějšího projevu, je mimo dosah trestního práva pro nedostatek jednání.

Projevem vůle je i jednání, které naplňuje znaky skutkové podstaty trestného činu spáchaného z nedbalosti. Není zde však shoda zaměření vůle k pohybu (z hlediska trestního práva nezávadnému) a zároveň k relevantnímu trestněprávnímu následku. Například řidič, který v důsledku nepřiměřeně rychlé jízdy z nedbalosti jiného usmrtí, uskutečňuje svou vůli přemístit se rychle na místo cíle své cesty; svou vůlí však nesmí směřovat k uvedenému smrtelnému následku, neboť jinak by šlo i ve vztahu k tomuto následku o jednání dolózní (úmyslné), které by bylo nutné kvalifikovat zpravidla jako trestný čin vraždy podle § 140, popř. jeho pokus podle § 21 odst. 1 (nedošlo-li by k usmrcení). To platí stejně o nedbalosti vědomé či nevědomé, poněvadž takové jednání musí být projevem pachatelovy vůle, ať už si je vědom, že uvedeným jinam směřujícím projevem vůle (trestněprávně nezávadnému následku) může způsobit relevantní trestněprávní následek, nebo si toho vědom není.

Jednatmůže i fyzická osoba nepříčetná (příčetnost tu není podmínkou jako u zavinění) nebo fyzická osoba, která nedovršila patnáctý rok svého věku. Nejde ovšem o trestný čin v důsledku nedostatku příčetnosti nebo věku (srov. § 25 a § 26). Jen fyzické donucení ve shora uvedeném smyslu vylučuje projev vůle.

Po přijetí zákona č. 418/2013 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim, může jednat i právnická osoba za podmínek přičitatelnosti podle § 8 zák. o tr. odpovědnosti p. o. (blíže srov. § 4 kapitoly XX. obecné
části).

B. Vůle jako vnitřní, psychická složka jednání určuje pohyb nebo zdržení se pohybu (projev vůle), a proto jednáním je

– konání (vůlí řízený pohyb – utažení škrtidla, rdoušení poškozeného, odejmutí cizí věci) i

– opomenutí (vůlí řízené zdržení se pohybu – neposkytnutí potřebné potravy dítěti, nezaslání výživného, neoznámení trestného činu).

Nikoli každé opomenutí je ovšem trestněprávně relevantní. Podle § 112 se jednáním rozumí i opomenutí takového konání, k němuž byl pachatel podle okolností a svých poměrů povinen. Na rozdíl od konání tak zákon u opomenutí vyžaduje splnění ještě další podmínky, neboť z hlediska trestního práva ne každé opomenutí má obdobný význam jako konání. Opomenutí musí mít při posuzování v rámci trestního zákoníku přibližně stejnou závažnost jako konání, a proto musí jít o opomenutí postihující osobně pachatele, tedy opomenutí povinnosti vyplývající z jeho konkrétního postavení v systému společenských vztahů a z okolností případu. Trestní zákoník to konkretizuje tak, že musí jít o opomenutí takového konání, k němuž byl pachatel povinen podle jiného právního předpisu, úředního rozhodnutí nebo smlouvy, v důsledku dobrovolného převzetí povinnosti konat, nebo vyplývala-li taková jeho zvláštní povinnost z jeho předchozího ohrožujícího jednání, anebo k němuž byl z jiného důvodu podle okolností a svých poměrů povinen.

Jde tedy ve smyslu § 112 o opomenutí zvláštní povinnosti, kde společnost s konáním určité osoby předem počítá a spoléhá na ni, a proto ji stanoví jako povinnost právní. Opomenutí je jen tehdy postaveno na roveň konání, jestliže někdo nevykonal to, co bylo jeho osobní právní povinností. Nestačí porušení povinnosti vyplývající pouze z morálních pravidel (srov. č. 7/88-I Sb. rozh. tr.). Přitom povinnost konat tu vzniká na základě právního poměru, který byl založen již předtím, než ji pachatel v době spáchání činu porušil. Nelze-li takovou zvláštní právní povinnost konat u konkrétního pachatele na základě jeho právních poměrů dovodit, chybí tu jednání jako podmínka jeho trestní odpovědnosti a za nezabránění následku není možno pachatele činit trestně odpovědným (srov. č. 25/77-II Sb. rozh. tr.).

Od zvláštní povinnosti konat, jejíž opomenutí zakládá podle § 112 trestní odpovědnost za následek (účinek), je třeba odlišovat tzv. obecnou povinnost konat, vyplývající z těch ustanovení trestního zákoníku, kterými se ukládá pod hrozbou trestem povinnost k určitému konání (pravé či čistě omisivní trestné činy). Příkladem tu je § 150, jenž stanoví obecnou povinnost poskytnout pomoc, nebo § 368, který stanoví obecnou povinnost oznámit v tomto ustanovení uvedený trestný čin, atd. Porušení této obecné povinnosti vede k trestní odpovědnosti jen za takový pravý omisivní trestný čin, ale nemůže založit trestní odpovědnost za účinek tím způsobený, a to ani v případě, pokud by jej povinný zamýšlel svým opomenutím způsobit. Pachatel tu odpovídá pouze za porušení příslušné obecné povinnosti, která je sice také povinností právní, ale jde o povinnost adresovanou obecně všem lidem, příp. lidem v zákoně určitým způsobem charakterizovaným (např. v § 150 odst. 2 povahou jejich zaměstnání, ze kterého vyplývá povinnost poskytnout pomoc, v § 151 všem řidičům dopravního prostředku). Není zde totiž předem stanovena konkrétní zvláštní povinnost pachatele chránit a pečovat o určitou osobu nebo předmět, popř. chránit určité osoby nebo předměty před zdroji nebezpečí, anebo kontrolovat určitý zdroj nebezpečí v určitém čase a na určitém místě. Obecná právní povinnost konat vyplývá dále např. z ustanovení § 151 a § 367. Její porušení zakládá odpovědnost jen v rámci těchto ustanovení.

Pokud tedy v příkladu č. 7 návštěvník restaurace vyslechl domluvu dvou osob, které znal jako časté hosty, na oloupení bohatého poškozeného, k němuž mělo dojít následujícího dne, a tento připravovaný čin nepřekazil, a to ani včasným oznámením na policii, ač mu v tom nic nebránilo (srov. § 367 odst. 2 a 3), bude potrestán za nepřekažení trestného činu podle § 367.

Předpokladem jednání ve formě opomenutí (omisivního jednání) také je, že pachatel měl vůbec vzhledem k okolnostem a svým poměrům možnost konat to, co bylo jeho povinností (trestný čin nemůže překazit ani oznámit např. ten, kdo je omámen ucházejícím plynem nebo kdo je spoután, a proto není osoba v takovém stavu za předmětné opomenutí trestně odpovědná).

C. Trestné činy je možno rozlišovat podle toho, zda mohou být spáchány:

a) pouze konáním, které je určitým způsobem ve skutkové podstatě vyjádřeno (např. vyzvědačství podle § 316, ohrožení utajované informace podle § 317 nebo služba v cizích ozbrojených silách podle § 321 – tzv. komisivní delikty),

b) pouze opomenutím, a to konkrétně rovněž vymezeným v popisu způsobu jednání ve skutkové podstatě, kdy je tím vyjádřena obecná právní povinnost konat (např. nepřekažení trestného činu podle § 367, neoznámení trestného činu podle § 368 nebo neposkytnutí pomoci podle § 150 či neposkytnutí pomoci řidičem dopravního prostředku podle § 151 – tzv. pravé či čistě omisivní delikty, na které se nevztahuje zvláštní povinnost konat ve smyslu § 112), nebo

c) konáním i opomenutím, jimiž lze spáchat takové trestné činy, jejichž objektivní stránka neurčuje blíže formu jednání, nýbrž pouze účinek (např. vražda podle § 140 odst. 1, těžké ublížení na zdraví podle § 145 nebo ublížení na zdraví podle § 146 atd.); pokud byly spáchány opomenutím, jde o tzv. nepravé (výsledečné) omisivní delikty.

Jak konáním, tak i opomenutím lze naplnit takové skutkové podstaty trestných činů, kde znakem charakterizujícím objektivní stránku je nejen jednání, ale i změna na předmětu útoku nebo ohrožení předmětu útoku (účinek). Zvláštností těchto trestných činů je, že v trestním zákoníku není určena forma jednání, a proto jak konání, tak i opomenutí mohou způsobit v zákoně vymezený účinek (např. vražda může být spáchána podáním jedu, uškrcením, zastřelením, tak i opomenutím pečovat o kojence).

Právě tzv. nepravých (výsledečných) omisivních trestných činů se týká ustanovení § 112, které stanoví, za jakých podmínek je pachatel za tento tzv. nepravý omisivní delikt trestně odpovědný. Jakmile je totiž v trestním zákoníku jednání konkretizováno určitým konáním (např. „kdo padělá nebo pozmění“ v § 233 odst. 2), nepřichází použití tohoto ustanovení v úvahu. Přitom by slovní vyjádření někdy mohlo svádět k posuzování pouze konání, ale smysl ustanovení je širší a znamená jakékoli jednání včetně opomenutí (např. v § 140 odst. 1 nebo v § 142 slovo „usmrtí“ znamená ve svém významu „způsobí smrt“; srov. k tomu i znění § 145 odst. 1 „způsobí těžkou újmu na zdraví“ a § 146 odst. 1 „ublíží na zdraví“, kde nepochybně formulace použitá v § 146 odst. 1 má též na mysli „úmyslné způsobení ublížení na zdraví“). Proto zaviněné jednání matky, která zanedbala svou zákonnou povinnost pečovat o dítě [srov. § 855 a násl. obč. zák. (zejména tedy vykonávat svou rodičovskou zodpovědnost ve smyslu § 858 a § 865 a násl. obč. zák. a plnit vyživovací povinnost podle § 910 a násl. obč. zák.) a § 112 tr. zákoníku], a v důsledku toho došlo k jeho úmrtí, zakládá trestní odpovědnost za poruchový delikt, nikoli za trestný čin neposkytnutí pomoci podle § 150 odst. 1 (srov. č. 30/98 Sb. rozh. tr.).

Zvláštní povinnost konat musí vyplývat:

1. ze zákona, resp. jiného právního předpisu vydaného na základě zákona, např. vyplývá zvláštní povinnost rodičů pečovat, vychovávat a vyživovat své děti, a to nyní po přijetí občanského zákoníku z roku 2012 a zrušení zákona o rodině z ustanovení § 855 a násl. obč. zák. a zejména § 858 a § 865 a násl. obč. zák. (výkon rodičovské zodpovědnosti, a to včetně jeho výchovy – srov. § 857 a 858 obč. zák.), § 880 a násl. obč. zák. (péče o dítě a jeho ochrana) a § 910 a násl. obč. zák. (vyživovací povinnost), a proto pokud matka svému dítěti nepodávala pití a stravu v úmyslu dítě usmrtit, odpovídá za trestný čin vraždy podle § 140 odst. 1, odst. 3 písm. c), kterého se dopustila opomenutím (srov. č. 30/98 Sb. rozh. tr.) a nikoli zanedbání povinné výživy podle § 196; zvláštní právní povinnost vyplývající ze zákona je i povinnost manželů podporovat se, udržovat rodinné společenství, vytvářet zdravé rodinné prostředí a společně pečovat o děti (srov. § 687 odst. 1 obč. zák. a č. 8/85 Sb. rozh. tr.);

2. z úředního rozhodnutí (výroku) vydaného podle příslušného ustanovení zákona, např. povinnost opatrovníka jmenovaného podle § 62 obč. zák. ve spojení s § 61 obč. zák. a podle § 45 odst. 1 zákona č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, a to v návaznosti na § 55 a násl. obč. zák., popř. opatrovníka nad nezletilým jmenovaného podle § 892 odst. 3, § 943, § 945 nebo § 948 a násl. obč. zák.; pokud např. neplněním svých povinností při správě nebo opatrování majetku opatrovník způsobí na něm úmyslně škodu nikoli malou, bude trestně odpovědný za porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1];

3. ze smlouvy (srov. zejména § 1724 a násl. obč. zák.; viz i § 545 a násl. obč. zák. o právním jednání, ke kterému srov. dále i § 18 a násl. zák. práce), která může být písemná, ústní nebo i konkludentní [např. povinnost skladníka stanovená pracovní smlouvou (srov. § 33 a násl. zák. práce) pečovat o uskladněné zboží; jestliže skladník tuto svou povinnost nesplní v úmyslu podporovat zloděje tím, že sklad opomene uzamknout, dopustí se pomoci ke krádeži podle § 24 odst. 1 písm. c), § 205];

Podobně v příkladu č. 8 druh matky, který na základě dohody s ní převzal péči nad kojencem v době, kdy matka byla hospitalizována v nemocnici, avšak tuto péči zásadním způsobem zanedbal tím, že odjel s kamarády na osmidenní výlet a dítě zanechal v bytě bez jídla a pití, a to v důsledku dehydratace v jeho nepřítomnosti zemřelo, bude odpovědný za trestný čin vraždy podle § 140 spáchaný opomenutím poskytnout kojenci výživu (§ 112).

4. v důsledku dobrovolného převzetí povinnosti konat, za což se v teorii i praxi považuje např. faktické převzetí dohledu nad dítětem, dobrovolné zajišťování výuky potápění či jiného nebezpečného (tzv. adrenalinového) sportu, popř. činnost horského vůdce, který dobrovolně převezme skupinu turistů k provedení horského výstupu apod.;

5. z předchozího ohrožujícího jednání, kdy jde o povinnost garanta nebo ingerenta odstranit nebezpečí, které sám vyvolal svým předchozím jednáním, a to buď

– nikoli trestným [např. pachatel horolezec vyvede tělesně postiženou osobu na nepřístupnou skálu, kde ji v úmyslu usmrtit zanechá bez pomoci a nepostará se o její záchranu, bude v případě smrtelného následku (účinku) u takové osoby vzešlého z jeho opomenutí odpovědný za trestný čin vraždy podle § 140], anebo

– sice trestným, ale nikoli za další zamýšlený následek, resp. účinek (např. pachatel, který nejprve úmyslně omezí osobní svobodu poškozeného, aby ho „potrestal“, jeho svázáním a uzamčením ve sklepě chaty na odlehlém místě, kde se nemůže dovolat pomoci, později z obavy z trestního postihu pojme úmysl poškozeného usmrtit neodvrácením jeho smrti hladem a žízní, aby neoznámil jeho předchozí jednání, bude odpovědný i za trestný čin vraždy podle § 140, neboť k tomuto činu došlo opomenutím povinnosti konat a nikoli konáním – „předchozím svázáním a uzamčením“, které by samo o sobě k usmrcení ještě nedostačovalo; rozhodující tedy je, které jednání směřovalo k usmrcení poškozeného, pokud by již „svázání a uzamčení na odlehlém místě“ od počátku směřovalo k usmrcení hladem a žízní, nešlo by o omisivní trestný čin vraždy, neboť toto úmyslné konání by již směřovalo k usmrcení).

Teorie zde rozlišuje:

– garanci (ručení za integritu chráněného statku), při které pachatel přebírá svým předchozím obecným jednáním záruku za integritu zájmu na ochraně příslušného právního statku (např. pachatel nabídne pomoc slepci, ale později v úmyslu mu způsobit újmu na zdraví ho zanechá na nebezpečném místě); někdy je však pojem „garance“ vykládán i v podstatně širším smyslu, kdy za garanta je považována kterákoli osoba, jež dobrovolně převzala povinnosti konat^86 nebo dokonce každý nositel zvláštní povinnosti konat (např. v německé teorii^87),

– ingerenci (zásah či ovlivnění integrity chráněného statku), při níž pachatel svým předchozím úmyslným nebezpečným jednáním, ale ještě nikoli trestným, popř. trestným podle jiného ustanovení, založil svou povinnost konat v zájmu ochrany příslušného právního statku (např. pachatel vezme dítě na nebezpečný horolezecký výstup, který neodpovídá jeho věku a schopnostem, přitom dojde k jeho zranění pádem, a poté ho úmyslně zanechá bez pomoci, v důsledku čehož dítě zemře – bude odpovídat nikoli za neposkytnutí pomoci podle § 150, ale podle typu následku a zavinění k němu směřujícího za některý z trestných činů proti životu podle § 140 a násl. nebo proti zdraví podle § 145 a násl.).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trestní právo hmotné - 8. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.