Arnaldur Indriðason

NOC NAD REYKJAVÍKEM

Originální název: Reykjavíkurnætur

Vydáno u Vaka-Helgafell, Reykjavík 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason, 2012

Title of the original Icelandic edition: Reykjavíkurnætur

Published by agreement with Forlagið Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © František Ryčl 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7365-2

Všechna jména, osoby a události v tomto románu jsou vymyšlené. Jakákoli podobnost s osobami žijícími nebo zemřelými je čistě náhodná.

Na Islandu si všichni dodnes tykají. Lidé se navzájem oslovují jen křestním jménem. Při překladu se k tomu přihlíželo.

JEDNA

Chlapci píchali klacky do zelené bundy, nadouvající se nad hladinou. Pohnula se, obrátila a ponořila. Chlapci šťouchali tak dlouho, až se zase objevila na hladině. Strašně se lekli, když uviděli, co v bundě je.

Ti kluci bydleli v novostavbách ve čtvrti Hvassaleiti, tam se taky skamarádili. Čtvrť se táhla až k bažinaté oblasti Kringlumýri, jejíž severní část je jen samá planá země, porostlá spoustou šťovíku a anděliky. V jižní části se nacházela dosud ještě otevřená naleziště rašeliny, obyvatelé Reykjavíku tam za první světové války vytěžili celé tuny rašeliny, aby se měli čím doma ohřát, nic jiného na topení se sehnat nedalo. Pak byl močál vysušen a zpřístupněn cestami. Nikdy předtím v historii Reykjavíku se netěžilo tolik rašeliny. Práci tu našly stovky lidí. Kopali rašelinu, sušili ji a pak vozili do města.

Když se po skončení války dalo na Islandu znovu koupit uhlí a nafta, nebylo už rašeliny třeba. Vytěžená místa se naplnila bahnitě hnědou vodou a dlouhou dobu se tam nic nezměnilo. Když se však město začalo rozšiřovat východním směrem, vznikly severně od močálů nové čtvrti Hvassaleiti a Stóragerði a od té doby sloužilo bývalé naleziště rašeliny pro děti z nových sídlišť jako oblíbené místo her. Stloukaly si vory, na nichž se plavily po větších tůňkách a v terénu se spoustou kopečků a dolíků vyjezdila kola řadu pěšinek. A za studených zim se na zamrzlých tůňkách skvěle bruslilo.

Chlapci byli tři. Z odpadního dříví z nedaleké novostavby si postavili vor. Na dva příčné trámy přitloukli solidní vrstvu šalovacích desek a izolačního materiálu, takže vznikla plocha, na níž se dalo bezpečně stát. Pohybovali se pomocí dvou dlouhých bidel, jimiž samozřejmě kdekoli dosáhli na dno, protože tyto rybníčky nebyly nikde příliš hluboké. Všichni chlapci měli gumáky a dávali pozor, aby se nenamočili. Tu a tam se jednou dvakrát, občas i častěji, stalo, že děti spadly do vody a promočené na kůži musely utíkat domů. To se pak klepaly nejen zimou, ale i strachem, protože když přiběhly domů zmáčené jak vodníci, musely počítat se spoustou nadávání, ba i něčím horším.

Kluci se odpichováním sunuli dál směrem ke Kringlumýarbraut, hlavní silnici, a dávali si zatraceně pozor, aby se vor nekymácel, protože pak by určitě někdo letěl přes palubu. Nebylo to tak docela jednoduché, šlo o týmovou práci a o obratnost, v neposlední míře taky o dobrý smysl pro rovnováhu, skoro jako u provazochodců. Ještě než odrazili od břehu, dávali si chlapci vždycky na čas, aby vor správně vyvážili, protože velmi dobře věděli, že jestli budou stát příliš blízko u sebe nebo příliš u krajů, půjdou ke dnu.

Až dosud jejich expedice probíhala úspěšně, a tak byli se svým novým vorem spokojeni. Pohyboval se dobře a za pomoci bidel už několikrát přeplavili sem tam i ta nejhlubší místa tůňky. Na severní straně někdejšího rašelinového naleziště byla výpadovka Miklabraut, dopravní hluk z ní doléhal až sem k nim. O něco jižněji od bývalého močálu bylo nadzemní potrubí vedoucí k velkým nádržím s horkou vodou na Öskjuhlíðu. I tam se mohly děti vyřádit. Čas od času tu nacházely malé tvrdé míčky, jen o něco menší než slepičí vejce. Nikdy předtím nic takového neviděly, ale otec jednoho z nich jim vysvětlil, že to jsou golfové míčky. Předpokládal, že nějací lidé tam v té pustině poblíž potrubí trénovali, prý tam kdysi bývalo reykjavické golfové hřiště, jenom kousek od naleziště rašeliny. Nedokázal si ovšem představit, že by míčky mohly být z tak dávné doby.

Chlapci na voru bez problémů postupovali po hladině a bavili se o golfových míčcích a o horkovodním potrubí, když najednou vor na cosi narazil a uvázl. Jeden jeho roh zmizel pod hladinou. Ti tři sice nešli blíž, ale naklonění rychle vyrovnali tím, že více zatížili protější stranu, aby přenesli váhu. Vor se pomalu znovu narovnal, přesto ale zůstal částečně pod vodou. Musel se zachytit o něco těžkého, chlapci ale neviděli o co. Už dříve v této kalné tůňce narazili na všechno možné, různé haraburdí a odpadky, které lidi do bývalé rašelinové jámy prostě vyhazovali. Na jednom místě trčelo z vody rozbité jízdní kolo. Chlapci občas něco z toho harampádí využili na stavbu vorů, krom jiného jako izolační materiál. Ovšem tenhleten předmět byl hodně těžký, musel se zachytit o nějaký hřebík trčící z desek.

Opatrně se pokoušeli vor přemístit, ale museli napřít veškeré síly, aby se aspoň hnul z místa. To, co jim na něm zespodu uvázlo, vlekli ještě nějakou dobu s sebou. Pak se to uvolnilo a ponořený roh se opět objevil nad hladinou. Stalo se to tak rychle, až chlapci zavrávorali a divže nespadli do vody. Když zase stáli pevně na nohou, byli rádi, že se vyhnuli nedobrovolné koupeli. Zírali na to, co jejich vor vyzdvihl na hladinu.

„Co to může být?“ zeptal se jeden z nich a opatrně píchl bidlem do té věci.

„Že by nějaký pytel?“ usoudil druhý.

„Ne, vypadá to jako nějaká bunda,“ řekl třetí.

Píchl do té věci o něco rázněji a podařilo se mu to rozhýbat. Napřed se to ponořilo, pak se to znovu vyhouplo na hladinu a pomalu se to ve vodě obrátilo. V tu chvíli uviděli, jak z bundy vykoukl lidský obličej, bílý, naprosto bez krve a s bezbarvými střapci vlasů. Ještě nikdy se nesetkali s tak děsivou podívanou. Jeden z nich se lekl, až pozpátku spadl do vody. Vor se okamžitě rozhoupal, a než se vzpamatovali, byli ve vodě všichni tři a s řevem se brodili ke břehu, pryč od mrtvoly.

Tam pak stáli, promočení a celí zmrzlí zírali na zelenou bundu a půlku obličeje, vyčnívající z vody. Načež se rozběhli domů, co jim nohy stačily, aby byli co nejdál od tůňky.

DVĚ

Vyslechli hlášení o domácí hádce ve čtvrti Bústaða a přidali plyn, aby se na udanou adresu dostali nejkratší cestou po velkých dopravních tepnách města, po Miklabraut, Háaleitisbraut a Grensásvegur. Bylo už po třetí a v tuto pozdně noční hodinu nebyl na silnicích v Reykjavíku skoro žádný provoz. Předjeli dva taxíky směřující do okrajových obvodů a na Bústaðavegur se málem srazili s autem, které zničehonic odbočilo na hlavní silnici. Za volantem seděl postarší pán, který zjevně špatně odhadl rychlost hlídkového vozu a v naprostém klidu vjel na hlavní.

„Přeskočilo mu?“ zvolal Erlendur, sedící dnes za volantem. Jen díky bleskurychlému úhybnému manévru na poslední vteřinu zabránil srážce s autem.

„Nepodáme si ho trochu?“ ozval se zezadu Marteinn.

„K čemu by to bylo,“ řekl Garðar.

Erlendur pohlédl do zpětného zrcátka a viděl, že se vůz naprosto spořádaně dál sune po Bústaðavegur.

Garðar a Marteinn pracovali v létě u dopravní policie jako pomocné síly. Oba studovali na univerzitě práva. Erlendur s nimi spolupracoval rád. Oba měli beatlsácké účesy a licousy až k bradě. Hlídkovali v jednom z vozů, kterým se na Islandu přezdívalo láskyplně „Černá Máry“. V zadní části auta se nacházelo cosi jako cela pro ty, které bylo třeba zadržet. Jednalo se o černobílý, spolehlivý, ale poněkud nemotorný chevrolet. Neměli zapnutou sirénu ani modrý majáček, což bylo pravděpodobně důvodem, že se na křižovatce skoro srazili s tím druhým autem. Domácí hádky v nočních hodinách pro ně vlastně nepředstavovaly žádnou prioritu, i když se Garðar nejednou řítil ulicemi Reykjavíku i z podstatně méně závažné příčiny. Častokrát to dělal vlastně jen tak, z plezíru.

Zastavili před udaným číslem v ulici samých řadových domků, nasadili si bílé čepice a vyrazili do letní noci. Bylo zamračeno, ale vzduch byl navzdory lehkému mrholení příjemně teplý. Jako každý víkend se i dnes v Reykjavíku hojně popíjelo, ale dosud ještě neměli ani jeden opravdu vážný zásah. Jednoho řidiče sebrali pro podezření z řízení v opilosti a podrobili ho krevní zkoušce. Další hlášení je přivedlo k oblíbenému tanečnímu lokálu, u jehož vchodu došlo ke rvačce. A nakonec je zavolali do jakéhosi zašlého nájemního bytu v západní části Reykjavíku. Pět chlapů různého věku odkudsi z venkova, kteří se vždycky spolu nechávali naverbovat na jednu loď, si tam pronajalo dva pokoje. Nepohodli se se sousedy a celé se to zvrtlo ve skutečnou potyčku. Jeden z nich vytáhl nůž, ale než se ostatním podařilo ho přeprat, bodl jiného muže do paže. Když dorazili policisté, aby jim zchladili hlavy, v čemž ovšem moc úspěšní nebyli, pěnil vzteky. Nakonec mu na ruce nasadili pouta a odvezli ho do cely na hlavní ústředí na Hverfisgata. Ostatní výtečnici se po příjezdu policie sice uklidnili, ale obviňovali se navzájem, kdo si vlastně začal.

Trojice policistů mezitím došla k domu, odkud byla hlášena hádka, a zazvonili u domovních dveří. Vlastně nic na žádnou rozmíšku nepoukazovalo, dům působil pokojným a zcela normálním dojmem. Vysílačkou dostali zprávu, že jakýsi muž nahlásil na policii hlasitou hádku v sousedním domě a udal právě toto číslo. Zabouchali na dveře, pak ještě jednou zazvonili a začali se radit co dál. Erlendur chtěl dveře vyrazit, aby se dostali dovnitř. Oba studenti práv to považovali za přehnané. A souseda, který policii zavolal, nebylo nikde vidět.

Zatímco ještě diskutovali, dveře se náhle otevřely. Objevil se v nich asi čtyřicetiletý muž. Měl na sobě bílou košili, na bocích mu visely šle, ruce vražené v kapsách.

„Co je to za rámus?“ otázal se, zjevně velmi překvapený návštěvou policie. Netáhl z něho alkohol, ale ani se nezdálo, že by ho vytrhli z hlubokého spánku.

„Dostali jsme stížnost na rušení nočního klidu v tomto domě,“ řekl Garðar.

„Rušení nočního klidu?“ zeptal se muž a přimhouřil oči. „Tady je úplný klid. Co to má znamenat? Někdo si vám stěžoval? Kdo to vlastně byl?“

„Neměl bys nic proti tomu, kdybychom na okamžíček nahlédli dovnitř?“ nedal se odbýt Erlendur.

„Vy chcete dál? Někdo si z vás prostě vystřelil, hoši. Přece se nenecháte jen tak tahat za fusekli?“

„Je vaše žena ještě vzhůru?“ pokračoval Erlendur.

„Má žena? Ta vůbec není ve městě. Je s kamarádkami někde venku na chatě. Nechápu, co… To musí být nedorozumění.“

„Možná jsme dostali špatnou adresu,“ zaváhal Garðar a podíval se na Marteinna a Erlendura. „Poptáme se znovu na centrále.“

„Promiň prosím, že jsme rušili,“ řekl Marteinn.

„Žádný problém, hoši. Je mi líto toho nedorozumění, ale jsem v domě naprosto sám. Mějte se dobře.“

Garðar a Marteinn se vydali zpět k autu. Erlendur za nimi. Nastoupili a Marteinn se z vysílačky dozvěděl, že adresa je správná.

„Ale tady se vůbec nic neděje,“ kroutil hlavou Garðar.

„Počkejte ještě,“ poznamenal Erlendur a znovu vystoupil. „Něco tady nehraje.“

„Co máš za lubem?“ zeptal se Marteinn.

Erlendur se vrátil k domovním dveřím a zaklepal. Krátce nato se muž znovu objevil ve dveřích.

„Nemohl bych u tebe použít toaletu?“ zeptal se Erlendur.

„Toaletu?“

„Bude to jen chvilka.“

„Bohužel, to… Nejde to…“

„Mohl bys mi ukázat ruce?“ změnil téma Erlendur.

„Co? Mé ruce?“

„Ano,“ přisvědčil Erlendur a zatlačil do dveří tak rázně, že muž musel ustoupit.

Erlendur byl v bytě hned za ním, vrhl krátký pohled do kuchyně a otevřel toaletu, která se nacházela po levé straně. Pak se vrátil do předsíně, odkud vedly dveře do pokojů.

„Haló, je tu někdo?“ zvolal. Muž stál bez hnutí v předsíni. Nadával, co že má ten cirkus znamenat, ale jinak se choval klidně. Erlendur prošel kolem majitele domu do obýváku, a tam na podlaze ležela bez hnutí jakási žena. V pokoji vládl nepořádek, křesla a židle byly převrácené, stejně tak i stojací lampa a konferenční stolek. Záclony i závěsy stržené. Erlendur zamířil okamžitě k ženě a sklonil se k ní. Byla v bezvědomí. Jedno oko měla úplně napuchlé a rty rozbité. Krvácela z rány na hlavě. Erlendur usoudil, že při pádu narazila na stolek, poranila si hlavu a ztratila vědomí. Šaty měla vykasané a na stehně velkou modřinu, z níž Erlendur usoudil, že násilnosti tady nezačaly až dnes večer.

„Zavolejte záchranku!“ křikl na Garðara a Marteinna, kteří se mezitím taky objevili ve dveřích. „Jak dlouho tady leží?!“ zařval na muže, který stále postával na chodbě.

„Je mrtvá?“ zeptal se roztřeseně majitel domu.

„To nevím,“ odpověděl Erlendur. Netroufal si s ženou hýbat. Měla těžké zranění na hlavě, lidé ze záchranné služby budou vědět lépe, jak ji přemístit. Přikryl ji jedním ze stržených závěsů a přikázal Marteinnovi, ať násilníkovi nasadí pouta a odvede ho. Chlap už neviděl důvod, proč dál ruce skrývat v kapsách. Byly zakrvácené a otlučené. Jednoznačné důkazy jeho předchozí činnosti.

„Máte děti?“ zeptal se Erlendur.

„Dva kluky, jsou přes léto na jednom selském dvoře na jihu Islandu.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Erlendur.

„Já jsem to nechtěl,“ blábolil násilník, když ho odváděli s náramky na rukou. „Nevím… Nechtěl jsem jí nic udělat. Ona… nechtěl jsem ji zranit. Právě jsem vás chtěl zavolat. Ale ona pak narazila na ten stůl a už mi neodpovídala. A já myslel, že je třeba…“

Nebyl schopný dokončit větu. Žena tiše zasténala.

„Slyšíš mě?“ zašeptal jí Erlendur do ucha, ale odpověď nedostal.

Sousedovi, který zavolal policii, bylo asi třicet. Vyšel na ulici a mluvil s Garðarem. Erlendur k nim došel. Muž řekl, že už víckrát slyšeli ze sousedního domu hluk, ale nikdy to nebylo tak zlé jako tentokrát.

„Trvá to tedy už delší dobu?“ zeptal se Erlendur.

„To já nevím, bydlíme tady teprve něco přes rok a to… Jak jsem řekl, občas býval slyšet řev a pláč,“ vysvětloval soused. „To je velmi nepříjemné, protože jako sousedi nevíme, jak bychom se měli chovat. Sotva ty lidi známe, i když bydlíme vedle.“

Přibližovaly se sirény. Do ulice zabočila sanitka, za ní policejní hlídkový vůz. Lidé z okolních domů se probudili, postávali buď u oken, nebo u dveří. Přihlíželi, jak ženu na nosítkách nakládají do sanitky. Majitele domu naložili do policejního vozu a odjeli. Zanedlouho zavládl klid. Lidé šli znovu spát, aniž by věděli, co se vlastně stalo.

Jinak se během té noční služby už nic významnějšího nestalo. Erlendur se už chystal jít domů, když uviděl násilníka z řadového domku v Bústaðahverfi, jak čeká před policejním ústředím na taxi. Po svém zadržení byl opět na svobodě, případ je uzavřený. Ženě smrt nehrozí, za pár dní ji propustí z nemocnice a podle všeho očekávání se vrátí zpět k němu. Pravděpodobně nemá kam jít. Pro ženy, které jejich manželé bijí, žádné útočiště neexistuje.

Erlendur si před koncem služby ještě znovu prošel všechny protokoly o událostech minulé noci a dozvěděl se, že ve čtvrti Vogar jakýsi starší muž vrazil s autem do lucerny a vůz zcela rozbil. Jel v něm sám a byl namol opilý. Z popisu auta Erlendur vyvodil, že to musel být tentýž chlap, který jim cestou na místo zásahu ve čtvrti Bústaða nedal přednost.

Ještě jednou se ohlédl na moderní fasádu policejního ústředí a pak se vydal dolů ke Skúlagata, vedoucí podél moře. Severním směrem se rozprostíralo pohoří Esja a jihovýchodně od něj horské hřebeny poloostrova Reykjanes. Slunce stálo už vysoko na obloze. Bylo časné nedělní ráno a klid ve městě dával zapomenout na disharmonické zvuky uplynulé noci.

Cestou domů musel znovu myslet na toho bezdomovce, který se před časem utopil v tůňce na rašeliništi. Erlendurovi ten případ pořád nešel z hlavy. Možná proto, že toho muže tak trochu znal. Měl tenkrát službu a vysílačkou přijal hlášení o nálezu mrtvoly. Protože byl nejblíž, dorazil k tůňce jako první. Ještě teď v duchu viděl tu nafouklou zelenou bundu a tři kluky, kteří se po tůňce vozili na voru.

Erlendur věděl, že za celý rok, který uplynul od doby, co se ten bezdomovec jménem Hannibal utopil, nezjistila kriminální policie nic nového. Předpokládalo se, že zemřel přirozenou smrtí, a Erlendur vyčetl z akt mezi řádky, že smrt nějakého bezdomovce nemá pro policii velkou prioritu. Veškeré okolnosti nasvědčovaly tomu, že chlap prostě spadl do vody, takže příčinou jeho smrti byla nešťastná náhoda. Zjevně nikoho nezajímal. Erlendur z toho měl dojem, jako by smrt toho chudáka neznamenala vůbec nic. Jako by se v bývalém rašeliništi u Kringlumýri nestalo nic víc, než že má teď město o jednoho bezdomovce méně. Možná to byl tak prostý případ, ale možná taky ne. Hannibal totiž nedlouho před svou smrtí Erlendurovi prozradil, že se někdo pokusil podpálit sklep, v němž tenkrát přespával. Nikdo mu nevěřil. Ani Erlendur ne, a právě proto si teď vyčítal, že toho chudáka neochránil, že se k němu choval stejně lhostejně jako všichni ostatní.

TŘI

Po nějaké době si Erlendur vyšel jednou večer, kdy neměl noční službu, k bývalému rašeliništi v Kringlumýri. Kdykoli nebyl ve službě, nevěděl, co dělat, a tak už několikrát podnikl večer procházku právě tam, aby nějak zahnal čas. Za letních večerů častokrát brouzdal městem, od městského rybníku do reykjavické západní části, a občas dokonce až na poloostrov Seltjarnarnes. Nebo k malému zálivu Skerjafjörður nedaleko letiště. Měl starou kraksnu, na níž si tu a tam vyjel z města. Auto pak nechal stát někde stranou od rušných silnic a chodil po horách. Když předpovídali pěkné počasí, vzal si s sebou stan a nějaké jídlo. Nepatřil sice zrovna k přesvědčeným fanatickým milovníkům čerstvého vzduchu, ale přesto vstoupil do spolku horských turistů, protože si vážil jejich ročenek. Obsahovaly spoustu znamenitých informací o vybraných částech země. Jen jedenkrát se zúčastnil putování na Landmannalaugar, které spolek organizoval, a zjistil, že se všemi těmi lidmi, kteří bez ustání musí dělat kdovíjaké žerty, nemá nic společného. Tento druh veselení a družnosti na povel ho deprimoval, takže nakonec neměl z putování žádný požitek.

S ženami se stýkal jen málo a taky o to nijak zvlášť nestál. Občas se známými navštívil nějaký taneční lokál v Reykjavíku, ale spíš se tam nudil, než bavil. Hlasitá hudba a opilé pořvávání kolem nebylo nic pro něj. Ještě než vyhořela diskotéka Glaumbær, seznámil se tam s jednou mladou ženou, jmenovala se Halldóra. Dobře se bavili a ona se nijak netajila tím, že má o něj zájem. Když si po nějaké době vyšel s kolegy od policie, znovu se s Halldórou potkal na jiné diskotéce. Nakonec ho pozvala k sobě domů. Potom mu tu a tam zavolala, aby si s ním něco domluvila, a tak vzniklo něco, co by se dalo nazvat vztahem.

Erlendur na své procházce minul gymnázium Hamrahlíð, kde před nedávnem zavedli večerní maturitní kurzy. Sám uvažoval o tom, jestli by se ještě neměl vrátit do školních lavic. Pořád ještě byl dost mladý a po povinné školní docházce na gymnázium nešel. Když se s ním rodiče přestěhovali do Reykjavíku, skončil v nové škole ve třídě pro méně nadané žáky. Pocházel z chudých poměrů, inteligenci mu nikdy netestovali a prostě se předpokládalo, že ten paličatý a vzdorovitý kluk nejlépe zapadne právě sem. Nechtěl se stěhovat do Reykjavíku, to město se mu nelíbilo, ale časem se naučil nechávat si svůj názor pro sebe. O další vzdělání neměl zájem, protože nevycházel s učiteli ani s jinými autoritami, a tak opustil školu v patnácti. V létě si vydělával a po poslední zimě ve škole se odstěhoval z domu a pronajal si malý sklepní byt. Jeho matka pracovala za nejnižší tarif pro nevyučené dělníky a ani on nevydělával o moc víc, když začal pracovat v městské rybárně.

Pohlédl směrem ke školní budově. To nově zřízené gymnázium ho zajímalo. Bylo mu osmadvacet, to ještě vůbec není pozdě na další vzdělávání. Maturita je podmínkou pro studium na univerzitě. Zajímal se především o dějiny, o všechno, co mělo co dělat s islandskou minulostí a kulturou, a docela dobře si dokázal představit, že by se někdy v budoucnu zabýval historií.

Erlendur překonal širokou alej Kringlumýrarbraut rychlým krokem a scházel dolů k rašeliništi. V minulém roce už zašel k místním rybníčkům několikrát, aniž by vlastně věděl proč. Bahnitá voda v nich nebyla hluboká a nic v ní nežilo. Proto vlastně ani nebylo vhodné mluvit o rybnících. Pár dětí se vozilo na vodě na vorech, odrážely se bidly, jiné jezdily na kolech po okolních kopečcích. Dva rachotící mopedy rozrývaly půdu na vytěžených svazích, hluk ve večerním tichu doléhal až k Erlendurovu uchu.

Toho bezdomovce našli v jedné z těch tůněk, tam, kde byla voda nejhlubší. Předpokládalo se, že mrtvola ležela ve vodě minimálně dva dny, než byla objevena. Podle pitevní zprávy ten muž zemřel právě tam, vyšetřování kriminální policie se zaměřilo na to, jestli se utopil sám, nebo byl z nějakého důvodu utopen. Při pitvě se zjistilo, že měl v krvi značné promile alkoholu, což svědčilo pro první domněnku. Mrtvola nevykazovala žádné vnější znaky násilí, totéž platilo i pro oblečení. Svědkové nebyli. A na místě činu nebyly žádné podezřelé stopy přítomnosti jiných osob, například otisky bot nebo kol. Od domnělé doby utonutí až do příchodu policie na místo činu ovšem uplynula nějaká doba a mezitím hrající si děti v okolí všechno udupaly. Nedaly se zajistit žádné stopy, a tak bylo vyšetřování pro nedostatek důkazů zastaveno.

Erlendur měl během svých prvních týdnů a měsíců u policie několikrát co do činění s tímto bezdomovcem, který se jmenoval Hannibal. Tu a tam se z různých důvodů dostal do kontaktu s policií, většinou to mělo co dělat s alkoholem. Erlendur se s ním poprvé setkal v nejtvrdší zimě, když seděl v centru města na lavičce, v předklonu, v prokřehlých prstech svíral hrdlo prázdné láhve od kořalky. Islandského brennivínu. Byla to mrazivá noc a po krátkém cloumání policisté chlapa sebrali a uložili ho do cely pro opilce. Erlendur byl tenkrát přesvědčen, že ten muž by byl určitě zmrzl, kdyby ho tam nechali sedět, a za to nehodlal nést zodpovědnost. Avšak cestou k autu ho museli podpírat pod pažemi, přičemž se probral. Nicméně trvalo mu nějakou dobu, než se zorientoval, i když mu dané okolnosti i policisté byli povědomí. Horlivě jim děkoval, že jsou hodní chlapci, že se o něho tak dojemně starají. Když se pak vyptával po své flašce, sdělili mu, že v předmětu jeho touhy už nezbyla ani kapka. Hannibal se zeptal Erlendura, kterého nikdy předtím neviděl, jestli by pro něho neměl doušek kořalky. Jistě doufal, že mu nováček dá pozitivní odpověď. Když Erlendur na otázku nereagoval, opakoval ji Hannibal tak dlouho, dokud mu Erlendur neřekl, ať už laskavě drží hubu. Od toho okamžiku se Hannibalovo přátelské chování k policii naprosto změnilo.

„Vy všichni jste úplně stejní hajzli,“ zavrčel.

Podruhé na něho Erlendur narazil „pod plechem“, jak se říkalo plotu z vlnitého plechu kolem švédské mrazírny. Bylo to na severním konci kopce, na němž stojí pomník prvnímu islandskému usedlíkovi Ingólfuru Arnarssonovi. Tam hledávali bezdomovci útočiště před svou bídnou existencí a třeskutým mrazem, který s sebou přinášel ostrý severák. Hannibal seděl na zemi s nataženýma nohama a zády se opíral o vlnitý plech. Jako vždy měl na sobě odrbanou zelenou bundu, byl naprosto promrzlý a sotva mluvil. Erlendur předtím něco vyřizoval ve středu města a teď už byl na cestě domů, když opodál toho muže uviděl. Nejprve necítil zrovna velkou chuť se o něho starat, ale pak zapochyboval. Bylo jasné, že mráz stále ještě sílí, severní vítr hnal nad zmrzlou zemí sněhové vločky, jež zasypávaly bezdomovcovy nohy. Když na něho Erlendur zavolal, nedostal odpověď. Zavolal znovu, mnohem hlasitěji, ale Hannibal by stejně jako ten první usedlík na kopci mohl být bronzová socha, ani se nepohnul. Erlendur měl sice na sobě tlustou zimní bundu, čepici a šálu, ale ani to ho nedokázalo úplně ochránit před severákem. Došel k Hannibalovi a dotkl se ho nohou.

„Co je s tebou, Hannibale?“ zeptal se.

Oslovený nereagoval.

Erlendur si k němu přidřepl a třásl jím tak dlouho, dokud muž aspoň trochu nepootevřel oči. Nepoznal Erlendura a zřejmě neměl ani tušení, kde se nachází.

„Nech mě na pokoji, ty čuráku,“ řekl a ohnal se vztekle po Erlendurovi.

„No tak pojď, Hannibale,“ řekl Erlendur, „v takové zimě tady nemůžeš jen tak ležet.“

Pokusil se Hannibala zvednout, což nebylo zrovna snadné, neboť muž nebyl nejlehčí, a navíc se vzpíral. S vypětím všech sil se Erlendurovi podařilo ho postavit na nohy, ale cestou z kopce ho musel podpírat. Díky pohybu se Hannibal postupně zase probouzel k životu, přinejmenším dokázal Erlendurovi říct, kam by chtěl. K jednomu malému domu v zadním dvoře na Vesturgata. Tam Hannibal ukázal na úzké schodiště do sklepa. Protože se sám sotva udržel na nohou, pomohl mu Erlendur sejít schody. Dveře do sklepa nebyly zamčené, ale zajištěné dřevěnou závorou, jaká se obvykle vyskytuje na stodolách, nicméně držela. Když Erlendur závoru zvedl, kopl Hannibal do dveří a šátral po zdi, než našel vypínač. Od stropu visela holá žárovka.

„Mé útočiště v tomto slzavém údolí,“ prohlásil Hannibal a při pokusu překročit práh upadl a natáhl se jak dlouhý, tak široký.

Erlendur mu znovu pomohl na nohy. Tohle útočiště ve sklepě si sotva zasloužilo označení byt, spíš se jednalo o odkládací komoru na různé bezcenné harampádí všeho druhu. Tady by nikdo nic z toho nechtěl ukrást, proto stačila i ta primitivní závora na dveřích. Kusy trubek a ojeté pneumatiky tu tvořily spolu s rezavými plechovými vanami, kanistry a poškozenými rybářskými sítěmi zcela nepřehledný chaos a na zemi ležela ta nejšpinavější matrace, jakou kdy Erlendur viděl. A na ní zmuchlaná chatrná vlněná deka. Kolem dokola se válely prázdné láhve od kořalky, různé lahvičky od léků a od kardamomových kapek do pečiva, dále pak lahvičky od lihu, který se prodává jen v lékárnách a který se v hantýrce městských drbanů nazývá špiritus. A nad tím vším se vznášel odporný puch staré gumy a moči. Erlendur pomohl Hannibalovi na jeho lůžko a už chtěl jít, když se bezdomovec znovu nadzvedl.

„Co jsi k čertu vlastně zač?“ zabručel.

„To je dobrý,“ řekl Erlendur a chtěl odejít.

„Kdo jsi?“ zeptal se Hannibal znovu. „Známe se?“

Erlendur se váhavě zastavil mezi dveřmi. Neměl nejmenší chuť se s tím chlapem bavit, ale zase na druhou stranu s ním nechtěl jednat přezíravě.

„Jmenuji se Erlendur,“ řekl „Už jsme se jednou setkali. Jsem policajt.“

„Erlendur,“ opakoval Hannibal. „Nevzpomínám si na tebe, kamaráde. Neměl bys pro mě malou slzičku?“

„Slzičku?“ zeptal se Erlendur.

„Nebo navíc pár drobásků?“ otázal se Hannibal. „Nemusí to být moc, stačí pár korun. Takový obětavý člověk jako ty pro mě určitě bude mít něco navíc.“

„Peníze stejně vyhodíš jen za chlast,“ odpověděl Erlendur.

Hannibalova ústa se zkřivila v grimase, jež měla asi znamenat úsměv.

„Nechci ti nic nalhávat, můj milý,“ prohlásil tím nejroztomilejším tónem. „Asi tomu těžko uvěříš, ale já ani druhým neumím nic předstírat. Chybí mi placatka geneveru, to je fakt jediný, co mi na tomto mizerným světě chybí. Asi to tvým uším zrovna moc nelahodí, ale co bych ti tady naříkal, když jde jen o takovou maličkost.“

„Ode mě peníze na genever nedostaneš,“ utrousil Erlendur.

„Ale no tak, na trošku špiritusu?“

„Ne.“

„No fajn,“ zívl Hannibal a svalil se zpátky na matraci. „Pak si tedy pro mě za mě táhni k čertu.“

Mopedy odjely k novému sídlišti ve Hvassaleiti a jejich rachot se vzdálil. Děti přirazily s vory ke břehu a vytáhly je na souš. Erlendur pohlédl k jihu na potrubí s horkou vodou. Při vyšetřování toho případu se zjistilo, že Hannibal byl na rašeliništi proto, že si poblíž našel něco jako nový příbytek. A to v létě před svou smrtí, poté, co ho vyhnali z jeho útočiště v té sklepní díře. Došlo tam k požáru, který dávali Hannibalovi za vinu, i když tvrdošíjně trval na své nevině. Potom se stal opravdovým bezdomovcem a jeho útrpná pouť skončila tím, že si hledal přístřeší u potrubí. Tyhle přivaděče k nádržím horké vody byly proti úniku tepla obezděny betonovými deskami. Na jednom místě byl kus obložení vylomený. Dost velká díra na to, aby se jí dalo vlézt dovnitř a vedle potrubí najít trochu tepla.

U toho potrubí tedy našel Hannibal svůj poslední příbytek, než se utopil v tůňce v bývalém rašeliništi. Tam bydlel ve společnosti několika toulavých koček, žijících podobným životem, které se s ním skamarádily – stejně jako kdysi ptáci se svatým Františkem z Assisi.

ČTYŘI

Erlendur stál na břehu tůňky, ve které našli mrtvého Hannibala, když se kolem něho prohnal chlapec na kole. Pak se chlapec otočil a jel zpátky. Třebaže už uplynul víc než rok od doby, co se viděli naposledy, Erlendur ho okamžitě poznal. Byl to jeden z těch tří kluků, kteří objevili Hannibalovu mrtvolu.

„Nejsi ty ten od policie?“ zeptal se a sešlápl před Erlendurem brzdu.

„Ach, to jsi ty,“ řekl Erlendur.

„Co tady děláš?“ zeptal se zrzavý, pihovatý chlapec, který už tenkrát Erlendura zaujal drzým výrazem ve tváři a rázným, sebejistým chováním. Pořádně se vytáhl, za ten rok vyrostl z dítěte teenager.

„Jenom se tu tak trochu rozhlížím,“ odpověděl Erlendur.

Před rokem byl kluk něco jako vůdce těch tří, kteří narazili na mrtvolu. Všichni utíkali domů a jeho matce pověděli o svém nálezu. I když jejich historka zněla značně nepravděpodobně, matka brzy poznala, že chlapci nic nepředstírají. Ani jim nevynadala, že se vrátili od tůňky celí zmáčení, a hned zavolala na policii. Kamarádi pak odešli domů, aby se převlékli do suchého, a pak se zase všichni vrátili na oblíbené místo svých her. Mezitím tam už dorazily dva policejní vozy a jedna sanitka. Hannibalovu mrtvolu mezitím vytáhli z vody a ležela na břehu. Někdo ji zakryl dekou. Erlendur měl zrovna službu, když nahlásili nález mrtvoly v tůňce v Kringlumýri. Hned jak dorazil, dobrodil se vodou k mrtvému a vytáhl ho na břeh. Nepoznal ho hned. Teprve když mrtvé tělo leželo na zádech, došlo mu, o koho jde. Ale Hannibalova smrt ho nijak zvlášť nepřekvapila. Ostatní policisté se pokoušeli chlapce a ostatní zvědavce zahnat. Ale když jim chlapci řekli, že to oni tu mrtvolu objevili, jeden po druhém byli v hlídkovém voze vyslechnuti, takže bylo jasně určeno, jak k nálezu těla došlo.

„Můj táta říká, že se prostě utopil,“ prohlásil chlapec, který pořád ještě měl stejně drzý výraz. Opřel se o kolo a zadíval se směrem, kde před rokem ve vodě plavala Hannibalova mrtvola.

„Ano,“ řekl Erlendur. „Pravděpodobně spadl do vody a nepodařilo se mu už dostat na břeh.“

„Byl to jen nějaký drban,“ odfrkl chlapec.

„Museli jste se strašně vylekat, když jste ho našli, co?“

„Addi měl potom úplné noční můry,“ odpověděl chlapec. „Jeho rodiče s ním museli k doktorovi. S Pallim a se mnou to neudělalo nic.“

„A ještě pořád se tady vozíte na vorech?“

„Ne, teď už ne. To je přece jen pro malý děcka.“

„Aha. Potkali jste tady někdy toho muže, když ještě žil? Třeba u toho potrubí? Nevzpomínáš si?“

„Ne,“ řekl chlapec. „Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Ale možná některý z kluků, které znáš?“

„Ne. Párkrát jsme si tam hráli, ale nikdy jsem ho neviděl. Možná tam býval jen v noci.“

„Možná. A co vy jste dělali u toho potrubí?“

„Hledali jsme tam golfové míčky.“

„Golfové míčky?“

„Ano. Tamhle v jednom z těch řadových domků bydlí takový jeden chlap, který pořád trénuje golf,“ vyprávěl chlapec a ukázal směrem k řadovým domkům na kraji sídliště Hvassaleiti. „Můj táta říká, že tam nahoře dřív bývalo i golfové hřiště, přesně tam, jak je teď to potrubí. Někdy jsme tam nacházeli staré míčky.“

„A co s těmi míčky děláte?“

„Nic,“ řekl chlapec a chystal se jet dál. „Ty sou mi vokradený.“

„Správně se říká ukradené.“

„No jo, okay.“

„Okay taky zrovna není správné islandské slovo…“

„Musím domů,“ řekl náhle chlapec, naskočil na kolo a byl ten tam dřív, než stačil Erlendur dokončit větu.

Postupoval po vyšlapaných pěšinkách, které vznikly mezi tůňkami v rašeliništi a vedly až k potrubí. Bylo dlouhé patnáct kilometrů a vedlo z termálních oblastí sousední obce Mosfellu na sever od města až do středu Reykjavíku. Dvě čtrnáctipalcové roury, obezděné betonovými deskami, dodávaly vodu do šesti velkých nádrží na Öskjuhlíðu, jednom ze sedmi reykjavických kopců. Roury byly sice dobře izolované, ale přesto propouštěly trochu tepla, a proto se u nich mohl Hannibal v posledních dnech či týdnech svého života zabydlet.

Díra v betonovém obložení nebyla ještě opravená. Z boční stěny byl velký kus vylomený a ležel v trávě. Erlendur přemýšlel, jak mohlo k tomu poškození dojít, kromě zemětřesení nebo následků mrazu ho nic jiného nenapadlo. Vylomený kus byl tak velký, že se dovnitř mohl bez problémů protáhnout i dospělý. Erlendur si všiml, že tráva kolem je ušlapaná, a když do otvoru vstrčil hlavu, uviděl, že se tady schovával ještě někdo po Hannibalovi. Někdo měl vevnitř roztaženou deku. Pod rourami ležely dvě prázdné láhve od kořalky a pár lahviček od špiritusu. A nedaleko pak uviděl ležet i chatrnou pokrývku hlavy a jednu rukavici.

Erlendur se snažil prohlédnout si příbytek detailněji, ale byla už příliš velká tma. Velice se lekl, když si jeho oči zvykly na přítmí a on ještě o něco dál rozeznal velký stín.

„Je tu někdo?“ zvolal Erlendur.

Odpovědi se nedočkal, ale stín se dal do pohybu a plížil se k němu.

PĚT

Po prvním úleku vylezl Erlendur otvorem zase ven, vstal a ustoupil o pár kroků zpět. O něco později vystrčil z otvoru hlavu nějaký muž, vyhrabal se z roury a posadil se před Erlendura do trávy. Měl na sobě odřený starý kabát, čepici a prstové rukavice, na nohou galoše. Erlendur toho muže už dřív viděl mezi jinými bezdomovci, nevěděl však o něm prakticky nic, neznal ani jeho jméno.

Muž mu popřál dobrý večer a znělo to, jako by byl zvyklý přijímat v pozdních hodinách na takovémto místě návštěvy. Choval se, jako by se setkali někde na ulici a ne že právě vylezl z betonové roury. Erlendur řekl své jméno a jeho protějšek se představil jako Vilhelm. Jeho věk se dal těžko odhadnout. Erlendurovi připadalo, že mu těžko může být víc než čtyřicet, i když podle vzhledu by mu už klidně mohlo táhnout na šedesát. Neměl už přední zuby a obličej byl pokrytý hustým plnovousem.

„Znám tě?“ zeptal se muž a zíral na Erlendura skrz brýle s kostěnými obroučkami. Jejich skla byla tak tlustá, že oči za nimi vypadaly nepřirozeně velké.

Zhluboka chroptivě zakašlal.

„Ne,“ řekl Erlendur, zatímco upřeně pozoroval jeho brýle. „Myslím, že ne.“

„Hledáš mě?“ vyptával se dál Vilhelm mezi kašlem. „Máme snad nějaké nevyrovnané účty?“

„Ne, to naprosto ne,“ odpověděl Erlendur. „Šel jsem jen náhodou kolem. Popravdě řečeno, vůbec jsem nečekal, že tady na někoho narazím.“

„Sem moc lidí nezajde,“ podotkl Vilhelm. „Takže člověk tu má klid. Neměl bys náhodou pro mě cigaretu?“

„Bohužel ne,“ řekl Erlendur. „Ty jsi… Mohu se tě zeptat, jestli už dlouho bydlíš v té betonové rouře?“

„Dva nebo tři dny,“ prohlásil Vilhelm, aniž by přesněji vysvětloval, proč se tu usídlil. „Nebo… Co je dneska za den?“

„Úterý,“ řekl Erlendur.

„Ach tak,“ přikývl Vilhelm a zase se rozkašlal. „Úterý. Tak to jsem tady už asi o něco déle. Je to docela fajn tady strávit sem tam nějakou noc, i když je mnohdy svinská zima. Ale už jsem zažil i horší.“

„A co na to tvoje zdraví?“

„Co je ti k čertu po tom?“ zavrčel Vilhelm s dalším záchvatem kašle.

„Možná že tady přece jen nejsem tak úplně bez důvodu,“ prohlásil Erlendur, když bezdomovce přešel nejhorší záchvat. „Znal jsem jednoho muže, který bydlel v této rouře přesně jako ty. Jmenoval se Hannibal.“

„Hannibal? Ano, toho jsem taky znal.“

„Zemřel tamhle nedaleko v jedné z těch tůněk v rašeliništi,“ pokračoval Erlendur a ukázal směrem ke Kringlumýri. „Vzpomínáš si na to?“

„Slyšel jsem o tom. Proč se na to ptáš?“

„Z žádného zvláštního důvodu,“ odpověděl vyhýbavě Erlendur. „Asi to byla nehoda se špatným koncem.“

„Jo, přesně tak, bylo to zlý.“

„Odkud jste se znali?“ zeptal se Erlendur a posadil se na rouru.

„Jak se lidi znají. Naše cesty se zkřížily mockrát. Byl to docela milý chlap.“

„Nebylo mezi vámi žádné nepřátelství?“

„Nepřátelství? Ne. Já nemám nepřátele.“

„Nevíš, jestli neměl Hannibal nějaké nepřátele, nemluvil o něm někdo špatně?“

Vilhelm se upřeně zadíval na Erlendura skrz vypouklá skla.

„Proč to chceš vědět?“ zeptal se.

Přepadl ho další záchvat kašle, zalapal po dechu.

„Jen tak,“ pokrčil rameny Erlendur.

„Něco za tím je.“

„Ne, opravdu ne.“

„Myslíš si snad, že se neutopil jen tak sám od sebe?“

„Co myslíš ty?“

„Nemám tušení,“ řekl Vilhelm. Vstal a protáhl se, než si přisedl vedle Erlendura na betonovou zídku. „Neměl bys pro mě náhodou pár korun?“ zeptal se.

„Na co?“

„Na cigarety, nic víc.“

Erlendur našel v kapse bundy dvě padesátikorunové mince.

„Víc s sebou nemám.“

„Děkuji,“ vyhrkl Vilhelm a rychle sáhl po mincích. „To na jednu krabičku stačí. Věděl jsi, že flaška vodky vyjde už na dva tisíce korun? Lidi, kteří mají v této zemi nějaké slovo, jsou naprostí magoři, řekl bych. Nemají všech pět pohromadě.“

„Tamty tůňky nejsou asi moc hluboké,“ poznamenal Erlendur a na mužovu poznámku nereagoval.

Vilhelm si odkašlal do rukavice.

„Jsou dost hluboké.“

„Copak by tam člověk nemusel jít dost daleko, aby se v nich utopil?“

„Jak to mám vědět?“

„Nebo být opilý,“ pokračoval Erlendur. „Měl v krvi hodně alkoholu.“

„Jo, Hannibal si častokrát uměl pořídit opravdu pořádnou opici, panečku.“

„Nevzpomínáš si, se kterými lidmi byl, než zemřel?“

„Se mnou ne,“ řekl Vilhelm. „Já ho sotva znal. Potkal jsem ho jen párkrát v Epidemii. A tam jsem ho taky viděl naposledy. Chtěl se za každou cenu dostat dovnitř, ale byl tak nadraný, že tam s ním nechtěli mít co dělat.“

Víc informací Erlendur z obyvatele roury vytáhnout nedokázal. Ten měl v úmyslu strávit tu ještě jednu noc a pak se zase přesunout někam jinam. Erlendur se mu to pokoušel vymluvit. Zeptal se ho, jestli by neměl nějaké jiné možnosti. Vilhelm se rozzuřil, že se Erlendur plete do jeho věcí, že to si tedy vyprošuje. A že ho má laskavě nechat na pokoji.

Erlendur vylezl na vodovodní vedení, obezděné více než metr širokými deskami. Mužův chraplavý kašel ho pronásledoval, ještě když šel po vedení směrem ke kopci, kde stály vodní zásobníky. Odtamtud už nebylo daleko do čtvrti Hlíðar. Noc byla jasná a on šel po potrubí až na kopec. Tam se obrátil a vrátil se zpátky do města.

Věděl, že bezdomovci při hledání bydlení nebo jen střechy nad hlavou mohou noc strávit v bývalé nemocnici, jedné z nejstarších na Islandu. Byla zřízena pro ošetřování infekčních nemocných, proto ji taky každý znal pod jménem Epidemie. Platilo tam jen jedno nepsané pravidlo, a to znělo, že dovnitř nevpustí nikoho ve stavu opilosti. Hannibal se jistě nejednou marně pokoušel tam dostat. Možná právě to byl důvod, že nakonec našel útočiště právě u horkovodního potrubí. Jako vyděděnec, který chtěl žít mimo lidskou společnost a každý mu mohl být ukradený.

ŠEST

Nazítří dostali rozkaz přepravit jednoho uprchlého vězně z Litla Hraunu zpět do Eyrarbakki. Toto největší islandské vězení v malém přístavním městečku na jihovýchodním pobřeží bylo podobně jako Epidemie původně vybudováno jako nemocnice. Ten trestanec odtud před dvěma dny bez velké námahy uprchl, ale pak se zase dobrovolně přihlásil. Odpykával si dva a půl roku za pašování drog. Jenže ten víkend měl zřejmě pocit, že si potřebuje za každou cenu udělat výlet do hlavního města. Bylo mu pětadvacet a navzdory mladému věku už častokrát přišel do kontaktu s policií, a to většinou v souvislosti s pašováním drog a alkoholu, ale i pro vloupání a falšování dokladů. Už ve dvaceti strávil za sérii krádeží několik měsíců v Litla Hraunu a jen krátce nato ho sebrali s pozoruhodným množstvím hašiše na letišti v Keflavíku, když se totálně zhulený vracel z Amsterdamu. Celníci ho měli na zvláštním seznamu podezřelých, ale on by beztak celní kontrolou nemohl projít, protože by si příležitost prošacovat takového vychrtlého, vlasatého, vousatého hippíka rozhodně nedali ujít. Ukázalo se, že se vůbec nenamáhal hašišové tyčinky schovávat, měl je prostě omotané džínami a nacpané v úplně nové sportovní brašně.

V noci po svém útěku se přihlásil na hlavním ústředí na Hverfisgata. Tam si ho museli Erlendur a jeho kolegové vyzvednout, aby ho přepravili zpět do Eyrarbakki. Byl velice hovorný, zjevně si dal pořádnou dávku trávy, než se přihlásil.

„Proč jsi vlastně zdrhl?“ zeptal se Marteinn cestou z města.

„Má matka měla narozeniny. Té stařence je padesát!“

„A oslava byla velká?“ přidal se Garðar.

„Jo, na party se to pěkně rozjelo. Chlast tekl proudem.“

„Jistě měla radost, že tě vidí, co?“ poznamenal Marteinn.

Věděli, že jakmile trestanec utekl z vězení, byl byt jeho matky sledován, ale stejně se jim nepodařilo ho sebrat.

„A jakou! Stařenka byla radostí úplně bez sebe!“

„A nebyl problém utéct?“

„Ne. Prostě jsem odešel z basy jak na procházku.“

„Je ti ale jasné, že se ti teď pobyt za mřížema protáhne?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc nad Reykjavíkem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.