Sam Thomas

SLUŽEBNÁ A VRAH

Originální název: The Harlot´s Tale,

vydáno u Minotaur Books, New York, 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Sam Thomas

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7404-4

Studentům, učitelům a zaměstnancům University School

Tato kniha je fikce. Všechny postavy a události v knize zobrazené jsou dílem autorovy imaginace.

Poděkování

Skoro každý spisovatel vám potvrdí, že šest měsíců před vydáním knihy a šest měsíců po něm je šílených. Nebudu vás nudit detaily (Redakce! Podrobná redakce! Anotace! Recenze! Blogy! A, bože, pomoz mi, Twitter!), ale můžete si být jistí tím, že vznik druhé knihy je v některých ohledech ještě mnohem větší zázrak než u té první. To říkám proto, že bez pomoci spousty lidí bych se tím posledním rokem nejspíš neprokousal.

Zaprvé bych rád poděkoval své ženě a dětem za to, že byli tolerantní v těch nemálo případech, kdy mě od nich psaní odtrhlo. Žádal jsem toho po nich hodně a za jejich lásku a podporu jim nikdy nebudu moct dostatečně poděkovat.

Dále jsem extrémně vděčný všem knižním klubům, knihkupcům a knihovníkům v Clevelandu a okolí. Jejich podpora v posledním roce byla přímo úžasná. Jak se říká, Cleveland Rocks! (Líbí se mi i Cleveland až do smrti a Cleveland – země mého srdce. Což tedy rozhodně je.)

Chtěl bych poděkovat i svému agentovi, Joshi Getzlerovi, a celému redakčnímu a PR týmu v nakladatelství Minotaur/St. Martin Press. Po celou dobu byli naprosto skvělí, nenechávali se rozhodit mými občasnými (častými?) záchvaty paniky ani žádostmi, které mě napadly na poslední chvíli, jako třeba tahle stránka s poděkováním.

A nakonec jsem a stále i budu zavázán Lauře Jofreové, bez níž by nic z toho nebylo možné. Jestli se vám kniha bude líbit, může za to ona. Jestli ne, můžu za to já.

A. Yorská katedrála

B. Kostel svaté Heleny na Stonegate

C. King’s Manor

D. Dům U Černé labutě

E. Kostel svatého Martina na Coney Street

F. Yorský hrad

G. Cliffordova věž

H. Brána Bootham Bar

I. Masné krámy

J. Kostel Všech svatých na Pavementu

K. Kostel svatého Martina v Micklegate

L. Brána Micklegate Bar

M. Brána Monkgate Bar

Srpen 1645

YORK, ANGLIE

Kapitola 1

„Jane! Poslouchejte mě, Jane! Slyšíte mě?“

Jane Mooreová s viditelným úsilím zvedla hlavu z polštáře. Na čele jí vyrazil pot a po tvářích jí stékaly slzy. Čas se krátil a už neměla moc sil. Snažila se zaostřit na můj obličej, snažila se mě poslechnout, ale zanedlouho se jí zavřely oči a hlava spadla zpátky na polštář.

„Pane na nebi,“ řekla jsem. „Dojděte někdo pro trochu pepře. Musíme ji přivést k sobě.“ Jedna z žen vystřelila ze dveří a vrátila se s malou miskou. Nabrala jsem z ní špetku pepře a přidržela ji Jane pod nosem. Rychle otevřela oči a překvapeně vykřikla.

„Jane, podívejte se na mě,“ nakázala jsem jí. Její pohled byl pronikavější, než jaký jsem měla možnost vidět za celých těch téměř dvanáct hodin od svého příchodu. Poděkovala jsem Bohu za to, že jí tuhle chvilkovou sílu dopřál, věděla jsem však i to, že další šanci už nedostane. Vzala jsem její obličej do dlaní a podívala se jí do očí. „Jane, děťátko slábne. Jestli chcete, aby přežilo, jestli chcete přežít vy, musí se narodit brzy.“

V očích se jí mihl strach, ale hned byl pryč. Zhluboka se nadechla a přikývla.

„Dobře,“ řekla jsem a vrátila se ke své práci.

Dítě, které během porodu vypadalo tak zesláble, přišlo s křikem na svět těsně předtím, než zvony v katedrále začaly svolávat věřící k odpolední bohoslužbě. Jane se zhroutila do náručí svých přítelkyň a rozvzlykala se vyčerpáním a úlevou. Novorozence jsem podala své zástupkyni Martě Hawkinsové a vyklouzla z pokoje, abych Janinu manželovi řekla, co se stalo.

John Moore vyskočil ze židle, jakmile jsem vešla do předpokoje. Jeho ztrhaná tvář mi napověděla, že mu starost o ženu zalezla hluboko do morku kostí. Měla štěstí, že našla takového manžela. „Lady Hodgsonová,“ začal a zarazil se, ústa otevřená, ale beze slov. Ze zkušenosti jsem věděla, že se bojí nejhoršího a netroufá si doufat v nejlepší. Navzdory vlastnímu vyčerpání jsem se přinutila usmát a jeho výraz se uvolnil. „Ach, díky Bohu!“ zvolal. „Daří se mé Jane dobře?“ Přikývla jsem. „A děťátko?“ zeptal se. „Slyšel jsem pláč, ale pak už nic.“

„Jsou unavení, ale oba jsou v pořádku,“ řekla jsem. „Než půjdete dovnitř, měl byste chvíli počkat. Moje zástupkyně teď dítě ovinuje a potom se musí nakojit. Jakmile bude mít dost sil, můžete si ho pochovat.“

Z Johnova hrdla se vydral zvuk někde na pomezí smíchu a vzlyku a viděla jsem, jak si oddechl po dvou dnech plných strachu.

„Děkuji vám, milostpaní,“ řekl. „Jane chtěla, abych pro vás poslal dřív, ale paní Pikeová to odmítala povolit. Říkala, že k tomu, aby to děťátko přivedla na svět, nepotřebuje vaši pomoc. Měl jsem na tom trvat.“

„Mary Pikeová je schopná porodní bába,“ podotkla jsem obezřetně. Sice taková nebyla vždycky, ale nemohla jsem přece svévolně očerňovat jednu ze svých kolegyň, bez ohledu na to, jak byla namyšlená. „Pro každou z nás je těžké přiznat, že je úkol nad naše síly. S vaší ženou byla téměř dva dny a mysl jí zamlžila únava. Totéž se už stalo i mně.“

„Co kdybych čekal ještě déle, než jsem vás přivolal?“ zeptal se. Vrásky ve tváři prozrazovaly, jak se kvůli tomu, že vystavil svou ženu a dítě nebezpečí, cítí provinile. „Co by se stalo s mojí Jane?“

Znala jsem jak pravdivou odpověď, tak i odpověď, kterou potřeboval slyšet. Zvolila jsem tu druhou. „Kdybych nepřišla, stejně by bylo vůli Boží učiněno zadost a paní Pikeová by vaši ženu a dítě bezpečně odrodila.“ Zdálo se, že po téhle informaci se mu ulevilo ještě víc, než když jsem mu sdělila, že Jane i dítě jsou naživu, ale to jsem mu nemohla nijak vyčítat. Znala jsem spoustu rodičů, kteří si dávali za vinu, že jejich děti zemřely, a bylo to strašné břímě. I mě někdy v noci pronásledovaly vzpomínky na mé vlastní ztracené maličké a věčná otázka, jestli jsem je nemohla nějak zachránit.

Když jsme vyšly z domu Mooreových, bylo to spíš jako ocitnout se na dně studny než na dvoře. Ze čtyř stran nás obklopovaly budovy a obloha se objevovala jen jako jasně modrý čtverec nějakých patnáct metrů nad námi. Jedinou dobrou vlastností toho dvorku bylo, že tam bylo chladněji v porovnání se zbytkem Yorku. Protáhly jsme se nízkým průchodem vedoucím do jedné z úzkých ulic, které se bez ladu a skladu proplétaly městem. Jedním z nejnáročnějších úkolů městské porodní báby bylo najít v bludišti ulic cestu ke svým zákaznicím, jelikož domy stály tak natlačené na sebe, že zabraňovaly ve výhledu na vyšší orientační body. To v kombinaci s šíleně klikatými yorskými uličkami znamenalo, že se i zkušení obyvatelé města mohli ocitnout na místech, kde se ocitnout neplánovali, nebo – jak jsme s Marthou zjistily na vlastní kůži – kde mohli snadno dojít nějaké újmy.

Vymotaly jsme se z vedlejší uličky na Horní Petergate a tam nás dostihlo plně zuřící srpnové slunce. V průběhu posledního měsíce York trpěl vlnou veder, která v paměti jeho obyvatel neměla obdoby. Ti nejstarší z nás tvrdili, že k něčemu podobnému došlo v době královny Alžběty, ale i oni se shodli na tom, že to tehdy netrvalo takhle dlouho. Pasáci krav si stěžovali, že tráva za městskými branami zhnědla a že jejich zvířata brzy pojdou hlady, zatímco sládci si dělali starosti, že jestli nezaprší, vyschnou jim studny. Neměla jsem tušení, co tím Bůh myslel, když na nás seslal tak příšerné léto, ale byla jsem si docela jistá, že stejná otázka zazní na každém kázání, které se ten den ve městě bude konat, a že každý kněz na ni bude mít odpověď.

Petergate byla širší než většina městských tříd a obvykle bývala ucpaná kupci a cestujícími, kteří sem proudili branou Bootham Bar a mířili do středu města. V tržní dny tu chodci museli soupeřit s obchodníky, trhovkyněmi, koňmi, povozy, prasaty a krávami. Ale protože byla neděle a odpolední bohoslužba ještě neskončila, měly jsme s Marthou ulici samy pro sebe, až na pár pomalu se kolébajících prasat a občas nějakého mladíka pospíchajícího na odpolední bohoslužbu v naději, že se tak vyhne zmrskání od svého pána. Než město padlo do rukou parlamentu, všichni jeho obyvatelé se nesnažili s takovým nasazením zúčastnit jak ranního, tak odpoledního obřadu, ale naši noví puritánští páni si dávali záležet na tom, aby potrestali ty, kteří den Boží nedodržovali. Zatímco kněží kázali proti divadlu, tanci a dalším hříšným odpočinkovým aktivitám, konstáblové a obecní sluhové vtrhávali do pivnic a vyháněli jejich zákazníky do kostela. Sen puritánů o sjednocení Slova Božího a Meče Spravedlnosti se konečně stal skutečností.

S Marthou jsme jako obvykle začaly rozebírat porod a co se z něj naučila. Pracovala u mě jen o něco déle než rok a – kromě toho, že mi nejednou zachránila život – zásadním způsobem přispěla k vyřešení série vražd. Díky jejímu rychlému úsudku a síle charakteru se stala nejen mou služkou, ale i zástupkyní, a začala jsem ji zasvěcovat do tajů rození dětí. Téměř celý rok jsme měly štěstí. Žádný z porodů, kterých se jako moje zástupkyně účastnila, nebyl náročný nebo rizikový. Teď mi však bylo jasné, že blízké setkání se smrtí, které zažila Jane Mooreová, Marthou otřáslo, protože místo toho, aby se energicky rozmluvila o tom, jak se Janin porod lišil od těch ostatních, a vyptávala se mě na další tajemství našeho řemesla, nespouštěla oči z ulice před sebou.

„Co bychom dělaly, kdyby se ten chlapeček v tu chvíli nenarodil?“ Přestože bylo na ulici ticho, sotva jsem ji slyšela.

„Narodil se,“ odpověděla jsem. „To je to důležité.“

„Ne, není,“ nenechala se odradit. „Potřebuju vědět, co dělat, když všechno ostatní selže. Co pak? Proč mi to neřeknete?“

Na to jsem neměla připravenou odpověď a neměla jsem nejmenší chuť jí tu hroznou pravdu říct. Kdyby to dítě nepřišlo na svět samo, musely bychom přestat brát ohledy na jeho život a věnovat se záchraně života jeho matky za každou cenu. „O tom bychom neměly mluvit tak brzy po porodu,“ řekla jsem nakonec. „Musíš být schopná jasně uvažovat, aniž by sis dělala starosti s tím, ‚co by mohlo být, kdyby‘. Zachránily jsme matku a dítě a to pro dnešek stačí.“

„Tak dobře,“ přikývla. „Jak se vypořádáte s porodní bábou Pikeovou? Když jste přišla, nebyla zrovna nadšená. Už dlouho jsem neviděla nikoho tak vytočeného jako ji, když odcházela.“

„Ta kromě těch absolutně nejjednodušších případů nedokáže odrodit ani klisnu,“ odvětila jsem. Stále ještě jsem byla ohromená z toho, jaké péče se od ní dostalo Jane. „Ale to nikdy nesmíš říkat takhle nahlas.“

„Cože?“ vykřikla Martha. „Vždyť ani nevěděla, že dítě je ramínky napřed, a když ji Janiny klepny táhly z pokoje, pořád ještě na Jane křičela! Musíme přece něco udělat.“

„Necháme ženské, aby se o její neschopnosti rozpovídaly. To bude stačit. My dvě však musíme její vztek uchlácholit, jak jen to půjde. Ještě dnes jí pošlu děkovný vzkaz.“ Martha začala něco namítat, ale já jsem pokračovala. „A až půjdeš nakupovat, budeš ženským v obchodech povídat o tom, jak paní Pikeová připravila cestu pro narození toho dítěte a dovolila mi, abych ji nahradila, když už byla příliš unavená.“

„Proč bych, proboha, něco takového dělala? A proč byste to dělala vy? Sama jste říkala, že nemá na to, aby byla porodní bábou.“

„A ty klepny to viděly,“ odpověděla jsem trpělivě. „Zanedlouho bude o její neschopnosti vědět celý York a matky si ji přestanou volat k porodům. Bude mít licenci k provozování porodnictví, ale žádné matky, na nichž by jej provozovala, a to všechno, aniž bychom proti ní řekly jediné slovo. Nemá smysl proti sobě zbytečně štvát sousedku.“ Martha neochotně přikývla a já jsem věděla, že udělá, o co jsem ji požádala. Za ten rok, co jsme byly spolu, jsme se naučily si navzájem důvěřovat, jak při porodu, tak mimo řemeslo.

Ještě než jsme dorazily na Stonegate, ulici, která by nás dovedla domů, mi bylo jasné, že se před námi něco děje. Davy lidí z kostela svatého Martina se vyhrnuly na ulici, ale místo toho, aby se všichni rozešli svou cestou, zastavily se a obklopily nějakého muže, kázajícího na ulici. Zatímco někteří z nich jej soustředěně poslouchali, mým uším zněl jako šílenec.

„Uprostřed všech rozporů, rozptýlení a celkové rozvrácenosti, jimž náš národ čelí, uznal náš Pán za vhodné, aby nás obklopil válkou, morem a teď i příšerným a mučivým horkem. Do nebe volajícím hříchem našeho národa, branou, jíž do našeho světa vstupuje Satan, je znesvěcování neděle vyhráváním na píšťaly, tancem, hrou v kostky a dalšími podobnými ďábelskými činnostmi!“

Byl oblečen celý v černé s širokým bílým límcem. Ten límec byl pochopitelně nezdobený – někdo jako on by na krajku nahlížel jako na zbytečnost. Nad hlavou držel velkou Bibli s pozlacenými okraji a pravidelně do ní zapichoval prst, když potřeboval něco konkrétního zdůraznit. Když jsme se k němu blížily, stál k nám zády, ale mluvil dost nahlas na to, abychom ho dokonale slyšely.

„Někteří z vás budou proti mým slovům mít námitky,“ burácel. „Budete říkat: ‚Část dne jsme strávili v domě Božím, přece se můžeme odpoledne veselit. Proč bychom si nemohli zatancovat? Vždyť jde jen o dobré sousedské vztahy.‘ Já vám však říkám, proč jdete z Božího kostela rovnou do ďáblova? Copak náš Pán Mojžíšovi řekl: ‚Část sedmého dne je den Boží‘? Řekl snad: ‚Odpoledne si dělejte, co chcete‘? Nebo: ‚Neděli strávíš v pivnici‘?“

Martha se při představě Mojžíše na hospodské lavici zahihňala a kazatel se prudce obrátil, aby toho viníka identifikoval. Navzdory svému věku – odhadla bych mu kolem padesátky – se pohyboval s obratností mladšího muže a zdálo se, že je připravený se na toho opovážlivce, který si dovolil se zasmát jeho kázání, vrhnout. Zadíval se do davu tak pronikavým pohledem, že mi chvíli trvalo, než jsem si všimla mléčně bílé perly v jednom z jeho očí. Byl napůl slepý.

„Ano, teď se klidně smějte,“ zařval do davu, „ale vaše výkřiky se budou rozléhat celými věky, až vás Pán přijde potrestat za vaše hříchy. Musíte se kát a musíte dodržovat svatost neděle, neboť Bůh si to žádá!“

Vzala jsem Marthu za paži a jemně ji vyvedla z davu směrem k domovu. Ačkoli jsem si nemyslela, že by si ten kazatel mě nebo Marthy v tom davu všiml, nedokázala jsem zaplašit pocit, že sledoval, jak jsme vyklouzly pryč.

„Vašeho bratra potěší, jaká kázání povstání do Yorku přineslo,“ poznamenala Martha pohrdavě.

Něco takového bych nahlas nikdy neřekla, ale nemohla jsem s její myšlenkou nesouhlasit. Zatímco na jihu dál zuřila válka mezi králem a parlamentem, York žil v míru od té doby, kdy se jej zmocnila povstalecká armáda a vyhnala z města roajalistickou posádku a jejich spojence z magistrátu. Ta změna se ukázala být pro městské puritány včetně mého švagra Edwarda požehnáním. Místo toho, aby své puritánství skrývali – pod pokličkou, jak by řekli oni – bohabojní si teď mohli dělat, co chtěli. Edward s ostatními radními vyměnili královy kněží za duchovní, kteří nade vše milovali kázání a pohrdali nádherou svatosti. Ti ve svém zápalu z katedrály vynesli stříbrné svícny a zničili pomník Thomase Becketa. A Yorská katedrála nebyla jediná, kdo zažíval podobné trápení: bohabojní odstranili z kostela na Coneystreet vitrážová okna a nařídili, aby v celém městě sejmuli i krucifixy – nazývali je „modlami“. Mně se podařilo svou farnost Svaté Heleny před takovými krádežemi uchránit, ale většina ostatních takové štěstí neměla.

A úsilí bohabojných o přeměnu Yorku se nezastavilo u kostelů, zasazovali se totiž i o napravení samotných věřících a očištění města od hříchu i hříšníků. V téhle věci jsem byla rozpolcená. Nemohla jsem popřít, že radní, kteří potírají neřesti, vykonávají Boží dílo. Kdo kromě ďábla by se přece zastával cizoložníků a porušování nedělního klidu? A jestli nějaké kázání dokáže zabránit byť i jen jedné yorské panně v úpadku, stojí to za to. Ale už od začátku mi připadalo, že někteří z bohabojných ve svých reformačních snahách zacházejí dál a rychleji, než by bylo moudré. Neměla jsem nic proti tomu, když někdo potrestá smilníky a rváče, ale jejich vměšování do neškodných kratochvilných činností jako do bowls – hry v kuželky, která mě dost bavila – podle mě přinášelo víc škody než užitku. Bůh mě přece nezatratí kvůli hraní bowls nebo kvůli tomu, že nosím hedvábné sukně – jak tvrdili někteří z těch divočejších kněží – o nic víc, než by zatratil zlatníky za půjčování peněz městu.

Když jsme s Marthou dorazily ke mně domů, ve dveřích na nás čekala Hannah. Hannah u mě sloužila už víc než dvacet let, od dětství v Herefordu. Byla u toho, když jsem se dvakrát vdávala a dvakrát ovdověla, a pomáhala mi při porodech i pohřbech obou mých dětí. Stálejší a věrnější služebnou jsem si ani přát nemohla. Už však nebyla nejmladší, takže příchod Marthy pro mě znamenal úlevu – s Hannah se podělila o domácí povinnosti a ještě mi pomáhala v porodnictví. Od té doby se ty dvě spolu sblížily. Jak jsem tak poslouchala jejich přátelské klevetění, když v kuchyni připravovaly večeři, vzpomněla jsem si na ten den něco málo před rokem, kdy se mi Martha objevila u dveří.

Vklouzla do Yorku, který v té době obléhalo vojsko parlamentu, a tvrdila, že sloužila u mé sestřenky v Herefordu. Když mi ukázala dopis vypovídající o její poctivosti a pracovitosti, přijala jsem ji. Samozřejmě jsem neměla být tak důvěřivá. Kolik mladých žen by se dokázalo proplížit kolem dvou armád do města obehnaného hradbami? Zanedlouho po Martině příchodu začala pravda o její minulosti vycházet najevo. Ačkoli opravdu přišla z Herefordu, u mojí sestřenice nikdy nesloužila. Místo toho utekla od svého chlípného a surového pána, padla však do spárů svého bratra, nechvalně proslulého zloděje a loupežníka. Do Yorku přijela, aby unikla zločineckému životu, do něhož ji vlákal, ale přinesla si s sebou kapsářské a lupičské dovednosti.

Tyto schopnosti nepotřebovala používat často, ale byly nám dost k užitku, když byla v minulém roce moje přítelkyně Esther Cooperová křivě nařčena ze zrady kvůli vraždě svého manžela. Starosta vyžadoval její odsouzení, aby všem ukázal, jaký osud čeká všechny, kdo „se vzbouří proti svým přirozeným pánům“ (tak to popsal), a městská rada včetně mého švagra Edwarda mu vyhověla a odsoudila moji přítelkyni k upálení. Taková nespravedlnost mnou otřásla, tak jsme si s Marthou daly za úkol dopadnout skutečného vraha. Naše pátrání nás zavedlo od nejnebezpečnějšího vykřičeného domu ve městě až k předpokojům jeho nejmocnějšího občana, a kdyby nebylo Martiných „zvláštních dovedností“, klidně nás mohlo stát život. Esther nakonec propustili a Martha se stala mou zástupkyní.

Nevím, jestli Martha někdy litovala svého rozhodnutí vést spořádanější život, ale dokázala mi, že je velice schopnou učednicí, a věděla jsem, že až přijde čas, bude z ní obstojná porodní bába. Jak jsem tak vzpomínala na minulý rok, nejvíc mě na něm zaskočilo, že se z nás navzdory rozdílu ve společenském postavení, který by sotva mohl být větší, rychle staly dobré přítelkyně. Bývala bych si myslela, že taková přeměna není možná, ale nebezpečí, jimž jsme společně čelily při pronásledování surového vraha, a hodiny, které jsme strávily hovorem o porodech, stejně tak jako kámen mudrců přemění obyčejný kov ve zlato, udělaly ze služebné a její paní důvěrné přítelkyně.

Z úvah mě vytrhlo naléhavé klepání na dveře.

„Hannah!“ ozvalo se. „Martho, tetičko Bridget, otevřete!“ SLOVO

Po hlase jsem poznala svého synovce Willa a rychle jsem se šla podívat, co se děje. Otevřela jsem dveře a on vpadl dovnitř a zabouchl za sebou. Potom mlčky, a aniž by se nechal zpomalit holí, kterou si pomáhal při chůzi, proběhl kolem mě do předpokoje a nakoukl mezi závěsy do ulice.

„Wille!“ okřikla jsem ho. „Co to proboha vyvádíš?“ Neodpověděl, ale dál upřeně vyhlížel z okna. „Wille!“

„Nic se neděje, tetičko Bridget,“ řekl. Ohlédl se přes rameno a mně bylo jasné, že už se zase rval. Na levé oko už přes otok skoro neviděl a z tržné rány na čele mu vytékal pramének krve.

„Propána, Wille, co se děje? Kdo po tobě jde?“

Pohrdavě se uchechtl a já jsem z jeho dechu ucítila alkohol. „A kdo ne? Ti zkurvysyni, co na mě skočili zezadu, kostelní správci, pronásledující narušitele nedělního klidu, obecní sluha, který se snaží vypátrat ty, kdo se v pivnici porvali… Může to být kdokoli z nich. Zdá se, že ztratili stopu, takže si s tím nemusíte dělat starosti.“ Odvrátil se od okna a prošel kolem mě. „Nemáte víno? Ještě nejsem dost opilý.“

Kapitola 2

„Minule jsi mi všechno vypil,“ odpověděla jsem. „Budeš se muset obejít bez toho.“ To nebyla pravda: několik lahví vína jsem skryla v máslárně – ale neměla jsem nejmenší chuť sledovat, jak mizí Willovi ve chřtánu, už tak byl opilý až dost. Tak docela jsem ho nepřesvědčila, nakoukl do spíže, ale když tam nic nenašel, vrátil se do předpokoje, zhroutil se na pohovku a zavřel oči. Odešla jsem do kuchyně a vrátila se s lavorem s vodou a čistým hadříkem. Will si mě nevšímal, když jsem mu otírala krev z obličeje a čistila ránu nad okem.

Jeho úpadek do opilosti představoval v roce, který začal tak dobře, smutný obrat. Když byl Will mladší, byl tak trochu rváč. V srdci to byl laskavý a mírný hoch, ale ostatní kluci si ho nemilosrdně dobírali kvůli jeho koňské noze. Takovému výsměchu se bránil pěstmi, avšak vlastního otce ke svému nekonečnému smutku o svých kvalitách přesvědčit nedokázal. Edward Willa miloval, ale celé roky se nezvládl přenést přes synovo tělesné postižení. Zacházel s ním spíš jako s dcerou, která potřebuje ochranu, než jako se synem, jemuž má někdy předat moc. Zdálo se, že tohle všechno se změnilo, když propukla válka a Willův starší bratr Joseph odjel z města, aby se připojil ke Cromwellově jízdě. V Josephově nepřítomnosti Edward zasvětil Willa do každodenního chodu řízení města a obzvlášť ocenil, když Will pomohl Martě a mně vyřešit ty vraždy v minulém roce. Edward si konečně začal všímat muže, jímž se jeho syn stal, místo chlapce, kterým býval. Dokonce se proslýchalo, že až Willovi bude dvacet pět, Edward z něj udělá konstábla. Potom jako by už jeho vyhlídky na kariéru v politice nebo obchodě nic neomezovalo.

Jestli nás však válka něco naučila, pak to, že Štěstěna je zrádná. Willova nadějná budoucnost se rázem rozplynula, když se Joseph vrátil do Yorku jako vítězný zastánce strany bohabojných. Krátce po bitvě u Marston Moor přepadla Josepha a jednoho jeho seržanta jednotka královských pěšáků. Seržantovi se podařilo utéct, ale Josephova koně si našel výstřel z pistole, a tak se musel svým útočníkům postavit sám. Když dorazila pomoc, stál tam Joseph sám zbrocený krví půltuctu mužů, které zabil. Jedno z četných zranění, která v boji utrpěl, se zanítilo, a felčaři měli zato, že to nepřežije. Edward žalem téměř přišel o rozum, ale Bůh jeho modlitby vyslyšel a Joseph se uzdravil a vrátil se do Yorku jako hrdina.

Ačkoli mu to nikdy nemyslelo tak jako Willovi, Joseph měl na své straně dvě výhody: tělo, jež netrpělo žádnou vadou, a ocenění, jež si vysloužil ve službě parlamentu. Navíc se v průběhu času vyvíjel tak, jak to jeho bratr nedokázal. Joseph se díky svému blízkému vztahu s Cromwellovými kaplany, nebo možná díky svému zázračnému uzdravení, vrátil do města se znovunabytým náboženským zápalem: kázání vyhledával, kdykoli to šlo, a často mluvil o tom, že se Anglie potřebuje stát zbožnějším národem. K Edwardově nezměrné spokojenosti se Joseph připojil k tažení za nápravou městských hříšníků. Přihlásil se na pozici konstábla a potom neúnavně pronásledoval yorské děvky, opilce a rouhače a předváděl je před soud k nápravě. Will byl oproti tomu tím rozčarovanější, čím bylo jasnější, že s návratem jeho bratra se vytratila jakákoli naděje na to, že by mohl svého otce následovat do městské rady. Teď otce doprovázel na zasedání rady Joseph, a když Edwarda obchody zavedly ven z města, předával svoje záležitosti staršímu synovi.

Věděla jsem, že Edward Willa stále miluje, a snažila jsem se ho varovat, aby se k synovi neobracel zády, ale k ničemu to nebylo. Edward tvrdil, že ačkoli mu na Willovi záleží, k vládním záležitostem se víc hodí Joseph. Když Willovi došlo, že přišel o své místo otcovy pravé ruky, vrátil se k nezřízeným aktivitám ze dřívějších let. Věděl, že pití a bitky budou u jeho otce vyvolávat stejnou měrou vztek jako rozpaky, a tak se do obou vrhl se stejným zanícením, s jakým Joseph přistupoval ke svému puritánství. Willův úpadek a rostoucí zášť panující mezi otcem a synem mi vháněly slzy do očí.

Zatímco jsem Willovi čistila rány, podlehl opilosti a začal tiše chrápat. Zklamaně jsem zakroutila hlavou a odešla k večeři.

Zrovna jsme dojedli, když si pro Willa přišel obecní sluha. Zprvu na dveře bušil důrazně a autoritářsky, ale rychle přešel k umírněnému klepání. Možná mu došlo, komu patří dům, do něhož ty dveře vedou. Otevřela mu Martha a z jídelny jsem dobře slyšela, co následovalo.

„Jsem tu, abych si odvedl Willa Hodgsona,“ oznámil hlas ve dveřích. Věděla jsem, že náklonnost, kterou Martha k Willovi chová, převažuje nad jejím respektem k drobným úředníkům, tak jsem se pro tu chvíli držela stranou.

„Nevím, kdo to je,“ odpověděla Martha.

„Will Hodgson,“ zopakoval obecní sluha, jako by to mělo celou věc objasnit.

„Můžete to jméno říkat, kolikrát chcete, stejně nebudu vědět, koho myslíte. A když už jsme u toho, kdo jste vlastně vy? Máte na něj zatykač? Jestli ano, moc ráda bych ho viděla.“ Martina drzost občas zvítězila nad jejím dobrým úsudkem, tak jsem se rozhodla, že se do toho vložím, než obecní sluha přivolá konstábla nebo se rozhodne zatknout místo Willa ji.

Napřímila jsem se a rázně vstoupila do haly. Martha mě slyšela přicházet a ustoupila mi z cesty. Jakmile obecní sluha uviděl, jak se k němu blížím, krev, kterou mu do tváří nahrnula Martina neomalenost, se vytratila. Přišel sem pro mladého rváče, a ačkoli byl ochotný pustit se do hádky se služebnou, postavit se šlechtičně bylo něco úplně jiného.

„Proč se mi takhle dobýváte do domu, vy holomku?“ zeptala jsem se. „Co byste mi asi tak mohl chtít?“

Otevřel ústa, ale nemohl najít hlas. Vypadal, jako by zrovna snědl talíř zkaženého skopového.

„Nuže, oč jde?“ vyštěkla jsem. „Přišel jste mě přivolat k porodu?“

„N-n-ne, milostpaní,“ vykoktal, vděčný za to, že dostal otázku, na kterou dokázal odpovědět. „Hledám Willa Hodgsona… vašeho synovce.“

„Svého synovce znám, ničemo, ale pan Hodgson tu nebydlí. Jděte si ho hledat někam jinam.“

„Viděli ho, jak jde sem, milostpaní. Konstábl s ním chce mluvit o nějakém napadení.“

„Až ho uvidím, vyřídím mu to,“ řekla jsem. „Do té doby byste mě měli nechat na pokoji, nebo konstábla zavolám já, a on si promluví s vámi.“ Ta výhružka byla samozřejmě planá, ale myslela jsem si, že by mohla zafungovat. Obecní sluha se mi zadíval přes rameno v naději, že zahlédne svou kořist, potom se drmolivě omluvil a vydal se zpátky ke Stonegate.

Zamkla jsem dveře, otočila se na patě a vrazila do předpokoje. Ten povyk Willa vzbudil, a když jsem vešla, seděl na pohovce a otupěle na mě zíral. „Díky, tetičko.“

„Neopovažuj se mi děkovat,“ sykla jsem. „Neudělala jsem to, abych tě ochránila, a jestli řekneš ještě slovo, dovleču tě ke konstáblovi sama!“ Ústa se mu s klapnutím zavřela. „Mám v tomhle městě dobrou pověst,“ pokračovala jsem, „a nedovolím ti, abys mi ji tím svým vyváděním zničil. Obecní sluhové a konstáblové se na mě spoléhají a já zase na ně. Nedám v sázku svoje dobré jméno kvůli tvojí prostopášnosti. Jestli se u mě ještě jednou ukážeš v tomhle stavu, najdeš tu jen zavřené dveře. Jestli si myslíš, že se ti podaří na svou stranu obrátit Hannah nebo Marthu, klidně se o to pokus, ale jsou tvým chováním stejně znechucené jako já.“

Při těch slovech Will posmutněl. Hannah, Martha a já jsme byly v Yorku jediné, kterým na něm bezvýhradně záleželo, aniž bychom o něm kvůli jeho postižení smýšlely nějak hůř. Kdyby přišel o nás, neměl by nikoho.

„Tetičko Bridget…“ řekl.

„Ještě jsem neskončila. Čeho myslíš, že tím svým blbnutím dosáhneš? Myslíš, že opilostí a bitkami svého otce přesvědčíš, že udělal chybu? Myslíš, že tě přijme zpátky jako marnotratného syna? To svého otce neznáš? Dalo by se toho o něm říct hodně, ale nikdo ho ještě nenařkl z toho, že by dobře snášel slabost.“

Will otevřel ústa, aby něco řekl, ale já jsem ho nebrala na vědomí.

„Ano, tvůj otec se odvrátil od tebe a přiklonil se k tvému bratrovi. Tak už se otcové chovají. Zapomněls, že mě můj otec poslal na sever, abych se provdala za tvého strýčka Phinease, a tím ze mě udělal nejnešťastnější ženu v Anglii? Otcové dělají rozhodnutí – někdy špatná rozhodnutí – ze svých vlastních důvodů. Tvým údělem je úděl mladšího syna a to se nezmění. Otázkou je, jak se k té výzvě postavíš.“

Will zahanbeně svěsil hlavu. Tvářil se kajícně, ale tuhle písničku už jsem mu zpívala předtím a on se k tomu pokornému refrénu připojil, zapřísahal se, že přestane pít a rvát se. Potom však odešel rovnou zpátky do pivnice. Ať už Willem cloumal jakýkoli démon, bylo jasné, že jen pár nevybíravých slov ho z něj nevyžene. Will prošel obvyklým rituálem omluv a přísahal – znovu – že se napraví, a jakmile zkontroloval, že za mými dveřmi už nečíhá obecní sluha, šel svou cestou.

Hannah s Marthou přišly za mnou do předpokoje a všechny jsme sledovaly, jak Will odchází ulicí pryč. „Co si s ním počneme?“ zeptala se Hannah. Willa znala už od malička, společně jsme ho po smrti jeho matky pomáhaly vychovat. Sdílely jsme spolu lásku k Willovi i žal nad jeho pádem.

„To nevím,“ odvětila jsem. „Jestli se nepolepší sám, město to může udělat za něj. Nijak netoužím vidět, jak ho vsadí do klád, ale jestli bude pokračovat po stejné cestě, nevidím pro něj jiný osud.“

„Syn šlechtice v kládách kvůli pití a šarvátce?“ zeptala se Hannah. „To snad ne!“ Způsob, jakým puritáni v našem městě rozvraceli veřejný pořádek, pobuřoval i služebné.

„Bohabojní budují nový svět,“ odpověděla jsem. „Kdo byl dřív dole, je teď nahoře. Když to bude zapotřebí, Edward zavře do šatlavy i vlastního syna.“

„On se napraví,“ podotkla Martha. „Musí.“ Zdálo se mi, že v jejím hlase slyším náznak zoufalství. Od té doby, co Martha přišla do Yorku, se s Willem sblížili a ona se připojila ke mně a Hannah v našem společném úsilí Willa z té jeho opilosti vytáhnout. Kdyby nepocházel z tak zámožné rodiny a ona nebyla jen služebná, hodili by se k sobě.

Když nastal večer, vyšla jsem nahoru do svého pokoje. Měla jsem v úmyslu psát dopisy své rodině v dalekém Herefordu, ale to nesnesitelné horko mi znemožňovalo utřídit si myšlenky. Otevřela jsem okno v naději, že by mi chladný večerní vánek mohl trochu ulevit, ale zjistila jsem, že je stejné bezvětří, jaké panovalo celý poslední měsíc. S psaním to vypadalo beznadějně, tak jsem se uvelebila ke čtení z Písma a k modlitbě. Jak jsem se rozhlížela po své bibli, pohled mi zavadil o portrét mojí dcerky, který mi stál vedle postele. Myšlenky se mi stočily od Boha k mým ztraceným manželům, Lukeovi a Phineasovi, a ztraceným dětem, Birdy a Michaelovi. Sklopila jsem oči k prstenu, který jsem nosila na pravé ruce. Byl z toho nejčistšího zlata a z jedné strany měl vyrytý můj erb a z druhé Lukeův. Daroval mi ho po svatbě s tím, že naše děti budou mít dvojnásobně tuhý kořínek. Ale zemřel dřív, než jsme nějaké stihli mít. Potom přišel Phineas, ve všech ohledech horší muž než Luke. Ať jsem však Phineasem pohrdala jakkoli, nemohla jsem popřít, že mi dal dvě nádherné děti, chlapečka, kterého jsme pojmenovali Michael, a holčičku, již jsme pokřtili Bridget, ale říkali jsme jí Birdy kvůli tomu, že pořád přelétala z místa na místo jako ptáček.

Birdy přišla jako první a dala mi naději v budoucnost. Naučila jsem ji číst, a dokonce i trochu psát a snila jsem o tom, že ji jednoho dne zaučím do umu a tajů porodnictví. Potom přišel na svět Michael, dědic, po němž jsme všichni toužili. Ale Pán tomu tak nechtěl a v hrozném roce 1642 mi sebral celou rodinu. Michaela si k sobě vzal brzy potom, co se narodil, pak přišel na řadu Phineas a nakonec Birdy. I když jsem věděla, že Boží vůli pochopit nedokážu, často jsem přemýšlela nad slitováním, které prokazoval některým z největších yorských hříšníků, a nad rychlostí, s jakou zničil moji malou rodinu. Zapudila jsem bezbožné myšlenky a oddala se modlitbám. Pomodlila jsem se za Willa a požádala Boha, aby měl s Yorkem a jeho strádajícími obyvateli slitování. Bůh však nakonec moje úpěnlivé prosby ve prospěch Yorku nevyslyšel a v týdnech, které následovaly, uvrhl ve své nekonečné moudrosti na město kletby mnohem horší než pouhé sálající slunce, až si spousta lidí začala klást otázku, jestli se v našem světě nerozpoutalo samotné peklo.

Další den odpoledne jsem Martě uložila, ať si čte v mé knize lékařských receptů a potom se pokusí podle některých sama něco vyrobit. Abychom moje bylinky ochránily před tím příšerným vedrem, natáhly jsme přes malou zahrádku kus látky, ale i tak rostliny začaly uvadat. Bude lepší, když je Martha využije při zaučování, než když na slunci uschnou. Zatímco se činila, vydaly jsme se s Hannah přes Ouse do čtvrti Micklegate Ward na pravidelnou týdenní večeři s mým švagrem Edwardem. S Edwardem jsme se seznámili, když jsem se přistěhovala do Yorku, abych se provdala za jeho bratra Phinease. Zatímco já jsem pocházela ze starého šlechtického rodu a stále ještě mi patřilo několik statků v Herefordu, Hodgsonovi ke svému bohatství přišli nedávno díky obchodu s vlnou a plátnem. Otec Phinease a Edwarda býval v Yorku starostou a doufal, že se jeho synové vydají v jeho stopách. V tom i v dalších věcech. Phineas jej zklamal, jelikož se jako obchodník a úředník neprojevoval o nic schopněji než jako manžel.

Ty večeře s Edwardem byly takový rituál ještě z dob mého manželství z Phineasem. Nejdřív jsme byli čtyři, já s Phineasem jsme večeřívali s Edwardem a jeho manželkou. Edward však brzy ovdověl a zůstali jsme ve třech, než Joseph dosáhl plnoletosti. Tato čtveřice si však nevedla o nic lépe než ta předchozí, protože zanedlouho zemřel Phineas a Joseph odjel do války. Bratrovo místo u stolu obsadil Will a já s Edwardem jsme opatrně ignorovali množící se důkazy o tom, že dalším neviditelným hostem u našeho stolu je smrt. Když Bůh vyslyšel naše modlitby a Joseph se bezpečně vrátil, znovu se k našemu stolu přidal a opět jsme byli čtyři, alespoň dokud se Willovo pití a rvačky nestaly tak všeobecně známou skutečností, že ho Edward z našich setkání vyloučil s tím, že se nehodí do zdvořilé společnosti.

Když jsme s Hannah dorazily k Edwardovi, ona se odebrala do kuchyně s ostatním služebnictvem a mě Edwardův lokaj uvedl do elegantní pracovny lemované knihami, kde Edward pracoval na řízení městských záležitostí. Nebyl tak vysoký jako já, ale ztratil jen malou část té síly, která byla příznačná pro jeho mladá léta, kdy – stejně jako Will – byl tak trochu rváč. Třeba měli Hodgesonovi takové chování v krvi. Za uplynulý rok mu přibylo šedin ve vousech, protože jako radní nesl velkou část zodpovědnosti za bezpečnost a zásobování města. Někdy jsem si dělala starosti, že ho práce zcela zavalí.

Když jsem vešla, vřele mě objal, potom nechal donést lahev francouzského vína a rozpovídali jsme se o záležitostech města. Ten rozhovor měl daleko k zahálčivému klábosení, jelikož jsme s Edwardem spolupracovali, kdykoli se některá z yorských měšťanek dostala do sporu se zákonem. Pokud šlo o čarodějnictví či znásilnění, porodní báby hledaly na ženských tělech stopy po zločinech. A jak by městští úředníci asi dokázali dopadnout a potrestat matky yorských panchartů bez pomoci porodních bab? Bičování mladé matky mi nepřinášelo žádné uspokojení, obzvlášť když šlo o její první dítě, ale město také nakazovalo otcům, kteří pancharty zplodili, aby své děti podporovali. Já jsem to zmrskání pokládala za druhé porodní bolesti, ty, které zajistily, že se dítě vyhne životu o hladu. Ačkoli měl Edward méně slitování, než bych si bývala přála, tlačila jsem na něj, kdy to šlo, a někdy mi i ustoupil. Jak jsme popíjeli, probrali jsme i válku, počasí a ty příjemnější městské novinky… každé téma, které nás napadlo, kromě Willovy neutěšené situace. Netroufala jsem si zeptat se, jestli minulou noc Will přišel domů.

Zrovna když Edwardův sluha ohlásil, že je večeře připravená, zaslechla jsem, že někdo přišel. Otočila jsem se a doufala, že to bude Will, ale místo něj do místnosti vstoupil Joseph. Byl vyšší než jeho bratr a vyzařovala z něj ještě větší síla, než o jaké vypovídala jeho postava. Nevěděla jsem, jestli k té autoritě přišel za svého působení po Cromwellově boku, nebo jestli se jí přiučil od svého otce, ale zdálo se být jasné, že Joseph je dobře připravený k tomu, připojit se k otci v řízení města. Zadívala jsem se mu do tváře a pomyslela na krvavé činy, které vykonal ve válce. Jeho bledá kůže a vřelý pohled protiřečily tomu, že vlastnoručně rozsekal šest mužů.

Edward, Joseph a já jsme se zrovna pustili do jídla, když Edwardovi přišla návštěva. Omluvil se a nechal mě s Josephem o samotě. Několik minut jsme seděli v rozpačitém tichu, jediným zvukem v místnosti bylo cinkání našich vidliček a nožů. Pak už jsem to nemohla vydržet.

„Jak jde vládnutí, Josephe?“

Než odpověděl, na okamžik se na mě zadíval, jako by nad tou otázkou vážně přemýšlel. „Pro ty, kteří pracují na vinicích našeho Pána, je život plný lopoty,“ odpověděl nakonec. „V Jeho službách dělám, co můžu.“

„Slyšela jsem, že jsi zatkl spoustu místních kurev,“ poznamenala jsem.

„Nejen je,“ odvětil. „Ty děvkaře, co za nimi chodí, zbičujeme, pokud budeme moci, a zavřel jsem i opilce. Správně podané slovo Boží v některých mužích probudí strach z Božího hněvu. Ale ty, kteří žijí svými hříchy příliš dlouho na to, aby se jich dotkla pouhá kázání, musí napravit zákon. Pokud chceme York přetvořit v město na hoře, musí kazatel a radní postupovat společně.“ Ačkoli jsem měla k puritánským snahám o reformu města určité výhrady, Josephova upřímnost mě docela dojala.

„Takže ty jsi strážcem svého bratra?“ zeptala jsem se s malým úsměvem.

„Posmíváte se mi, tetičko Bridget?“ Zdálo se, že se ho moje slova opravdu dotkla.

„Ne, vůbec ne,“ odvětila jsem. „Možná jsem strávila moc času s yorskými hříšníky na to, abych si mohla myslet, že se město vůbec někdy může změnit.“

„Ale Bůh si to žádá,“ neustupoval Joseph a na mě znovu udělala dojem jeho upřímnost. „Když se ve městě troubí na poplach, copak lid nemá strach? Pán nám ve své dobrotě seslal toto léto. Prosí o nápravu města. Kdyby to lid mohl vidět, opustil by své zvrácené mravy a obrátil se k němu.“

„A to je tvoje povinnost? Reformovat celé město?“

„Bůh vložil blaho města do našich rukou.“ Joseph přikývl. „Pokud nevykonáme Jeho práci, Jeho pomsta zasáhne celé město, nejen hříšníky.“

Když to Joseph řekl takhle, nemohla jsem jeho argument vyvrátit ani se vzpírat tomu, že radnice hraje roli v potírání hříchu. Ale setkala jsem se s až příliš mnoha radními, kteří se sami topili v nemravnostech, abych uvěřila, že Josephova „reformace“ bude znamenat něco jiného než trestání chudiny, zatímco bohatí si budou dál vesele hřešit. Začala jsem odpovídat, ale vrátil se Edward a Joseph obrátil svou pozornost ke svému otci.

„Něco ohledně města?“ zeptal se Joseph. Očividně se nemohl dočkat, až bude do té věci také zahrnut.

„Určitým způsobem,“ odpověděl Edward. „Byl to Henry Johnson.“ Henry vlastnil hostinec U Anděla, nejstarší hostinec ve městě, který jsem příležitostně navštěvovala. „Henry je vzteky bez sebe, protože se Hezekiah Ward rozhodl, že bude celé odpoledne kázat před jeho vchodem. Tvrdí, že mu Ward odehnal tucet zákazníků tím, že jim oznámil, že budou zatraceni, pokud se nenapraví. Když Henry panu Wardovi řekl, aby šel někam jinam, označil ho za pohůnka děvky babylónské.“

„Co budete dělat?“ zeptala jsem se.

„Oba jsou to dobří muži,“ odvětil vyrovnaným hlasem. „Nemohu požadovat, aby pan Ward přestal kázat, ale Henry není žádný velký hříšník. Vzkážu panu Wardovi, ať mu v budoucnu už nedělá potíže. Naše město je dost velké na to, aby mohl kázat někde jinde.“

„Kdo je ten Ward?“ zeptala jsem se. „Je ve městě nový?“

„Zrovna přijel z Manchesteru,“ odpověděl Joseph a přikývl. „Je to jeden z nejzanícenějších kazatelů, jaké jsem kdy slyšel. Když jsem slyšel jedno z jeho kázání, pomohl jsem mu tu v katedrále získat povolení, aby mohl kázat ve městě.“

„A vy jste to odsouhlasil?“ zeptala jsem se Edwarda.

„Pokud dokáže město přiblížit Bohu, pak je to celé jen k dobru,“ odpověděl. Joseph se usmál nad otcovým uznáním. SLOVO

„Pozval jste ho do města?“ zeptala jsem se. Edward už v minulosti najímal kazatele z řad bohabojných, ale ti byli většinou umírnění.

Edward zakroutil hlavou. „Zdá se, že přišel z vlastní vůle, ale díky Bohu za něj. Už přivedl spoustu křesťanů zpátky k rozumu a já mohu jen doufat, že v tom díle bude pokračovat i zde. Je to vskutku mocný muž.“

V tu chvíli mi došlo, že jsem možná Hezekiaha Warda už vlastně poznala. „Řekněte mi, Edwarde, jak pan Ward vypadá?“

„Ach, až ho uvidíte, tak ho poznáte,“ ujistil mě Edward. „Bude hřímat o spasení a zatracení. A vidí jen na jedno oko, chudák.“

Kapitola 3

Když jsme s Hannah cestou domů přecházely ouský most, uslyšela jsem před sebou povědomý hlas vykřikovat o zatracení a Božím hněvu. Hezekiaha Warda jsem uviděla už z dálky – někdo mu nejspíš přinesl nějaký podstavec. Kvůli davu, poslouchajícímu kázání, lidem, snažícím se přejít na druhou stranu, a zákazníkům obchodů na mostě jsme se s Hannah staly nedobrovolnými členkami Wardova publika.

„Vskutku, náš Pán nařizuje věčná muka ducha i těla v nepolevujících a nekonečných plamenech ohně a síry,“ burácel. „Toto je ta záhuba, již Bůh sesílá kvůli dvojnásobnému hříchu nestoudnosti a nečistoty na kurevníky a jejich kurvy.“ Jak jsme se s Hannah probojovávaly davem, všimla jsem si, že je Ward oblečený přesně jako když jsme ho viděly o den dříve, a navzdory těžkému černému plášti se nezdálo, že by mu rozpálené odpolední vedro nějak vadilo.

„Někteří – ne – mnozí v tomto městě holdují potěšení z ohavných hříchů děvkařství a smilstva! Ti by měli vyslyšet tohoto varování: Bůh tato kradená masa zalévá kyselou omáčkou a hřích nestoudnosti trestá těžkou rukou pomsty.“

Zástup za námi se najednou nahrnul dopředu a já jsem zjistila, že nás s Hannah rozdělili a že teď stojím jen kousek od samotného Warda. Otočila jsem se, abych se podívala po Hannah, ale někdo za mnou upadl a strhl mě na zem s sebou. Jak jsem se zvedala na nohy, došlo mi, že lidé kolem mě se nechali tak strhnout Wardovým kázáním, že neměli tušení, že jsem do nich vrazila nebo se jim složila k nohám.

„Jak politováníhodné krveprolití následovalo zprznění Díny Sichemem, synem Emorovým! Jak těžké to byly časy, jak černý den pro izraelskou obec věřících, když Zimrí a Kozbí zhynuli a čtyřiadvacet tisíc Izraelitů smetla ruka Boží z povrchu zemského.“

Muži a ženy stojící nejblíž k Wardovi ronili slzy hrůzy a přitom z něj nespouštěli až znepokojivě zanícené pohledy. Jak jsem očima prohledávala zbytek davu, překvapilo mě, že jsem vedle Warda uviděla stát povědomou dvojici: Rebeccu Hookeovou a jejího syna Jamese. Rebecca se rozhlížela po davu se spokojeným výrazem v obličeji, jako by za to kázání nesla osobní zodpovědnost. James soustředěně pozoroval kazatele, ale každých pár vteřin se ohlédl na krásné tmavovlasé děvče vedle něj. Zdálo se, že ho obojí uchvacuje úplně stejnou měrou.

Před nijak dávnou dobou by přítomnost Hookeových na kázání uprostřed týdne vypadala přinejmenším nepravděpodobně. Když Yorku vládli příznivci krále, byla Rebecca roajalistka a podporovala anglikánskou církev se všemi jejími ozdobami. Teď se však oblékla do fádních barev bohabojných a svou zbožnost dávala okázale na odiv, když vedla tažení za odstranění vitrážových oken z kostela ve své farnosti svatého Michaela. Její noví přátelé však nevěděli – a já nemohla dokázat – že Rebecca je chladnokrevná vražedkyně. Přiznala mi to mezi čtyřma očima, ale nikdy se mi nepodařilo získat dost důkazů na usvědčení u soudu. To, že jsem ji nedokázala dostat na šibenici, mě pořád ještě sžíralo na duši. Během pár měsíců po té vraždě zemřel i Rebečin manžel. Kdyby ho před zraky jeho sousedů neukopal jeho kůň, možná bych ji podezírala i z jeho smrti, jelikož to byl slaboch a budižkničemu a ona se svým opovržením k němu vůbec netajila. Rebecca ještě ani neodložila smutek, a už začala Jamese, svého zabedněného syna, tlačit do nějaké mocné pozice v městské správě. Kombinací lichotek, vydírání a úplatků se jí podařilo zapsat Jamese na čekací listinu na křeslo v městské radě a už si začala plnit kapsy penězi z městské pokladny. Ta korupce nebyla žádným tajemstvím, ale nikdo neměl odvahu postavit se tak zlomyslné ženě.

Jamesova přítomnost po Wardově boku byla už méně záhadná, nebo alespoň méně pokrytecká. James byl už od dětství slaboch a hlupák se sklony k pití, ale ničemu horšímu. Měl však prsty v tom zločinu, který spáchala jeho matka, a ačkoli za to mohla z větší části Rebecca, James pociťoval víc než svůj zasloužený podíl na vině. Jeho úloha v té vraždě jím tak otřásla, že si prošel náboženskou transformací hodnou samotného apoštola Pavla. Začal vyhledávat bohabojné kazatele, kdekoli mohl, potuloval se po městě, předměstích a ještě dál, stále pátraje po kázání, které by mu otřáslo duší. Musela jsem doufat, že nalezne jakoukoli útěchu, již mu Bůh bude ochoten nabídnout.

„Jak dlouho Bůh dopustí, aby se York rochnil v tomto hříchu, než Jeho hrozivá spravedlnost dolehne na celé město?“ pokračoval Ward. Dlouho ne! zařval dav. „Když náš Pán po tisících smete i Izraelity, svůj vyvolený národ, proč by neměl zničit celý York?“ Ano, to by měl! To by měl! hřímal dav. „Cožpak toto příšerné léto není znamením věcí příštích? Cožpak nás náš Bůh nevaruje před ohněm pekelným?“ Varuje! Varuje!

Rebečina přítomnost na mostě a její blízkost k Wardovi ve mně vyvolaly podezření, že ho do Yorku přivedla ona. Věděla jsem, že si uvědomovala, jakou výhodu to pro ni bude znamenat, když se připojí k bohabojným, takže by to pro ni nebylo netypické, a nemohlo mě nezajímat, co má asi v plánu. Edward upřímně věřil tomu, že by kazatel jako Ward mohl být k něčemu dobrý, ale Rebecca se blahem města nikdy nezabývala. Všechno, co kdy udělala, mělo za účel buď zlepšit její postavení v rámci města, nebo zničit někoho z jejích nepřátel. Pokud si z Warda udělala svého nohsleda, musela k tomu mít nějaký zlověstný důvod.

Prodírala jsem se davem zpátky, abych našla Hannah, když se ke mně donesl Wardův křik: „Amen! Amen!“ a jeho posluchači zvolání hned převzali. K mojí úlevě dav rychle zřídl a na severní straně mostu jsem spatřila Hannah, jak se snaží mě v zástupu najít. Ward stál mezi námi, teď už ve středu menšího kroužku. Připojili se k němu dva muži a dvě ženy. Jednoho z mužů jsem identifikovala jako Wardova syna – byl oblečený příliš podobně, v ruce držel totožnou bibli jako Ward a vypadal skoro stejně. Druhý z mužů byl z úplně jiného soudku, byl o celou hlavu vyšší než kdokoli kolem něj a ramena měl široká za dva muže. Pohled dokořán otevřených očí upíral do davu a na rtech se mu rodil úšklebek. Lidé na cestě přes most ho obcházeli širokým obloukem.

Ženy po Wardově boku byly nejspíš jeho manželka a dcera, neboť ta starší ho vzala za ruce, když k němu přistoupila, a vřele ho objala. Byla téměř stejně vysoká jako Ward a měla silné tělo a hrudník jako sud, kterým si před sebou rozrážela cestu. Mladší z nich byla ta, která tak zaujala Jamese Hookea, a jako by z oka vypadla své matce, byla vysoká a silná. James se objevil po dívčině boku a zadíval se jí do tváře stejně uchváceně, jako předtím sledoval jejího otce v průběhu kázání. Pozdravila ho s úsměvem a James se zbarvil do tak jasného odstínu karmínově rudé, až jsem se začala bát, že omdlí. To rozhodně dodávalo celé věci nový rozměr – věděla Rebecca o tom, jak ta dívka okouzlila jejího syna? Nebo to bylo součástí jejího plánu?

Odvrátila jsem se, než si mě James všiml – ne že by to hrozilo, když tam byla ta dívka – a došla k Hannah. Když jsme přišly domů, našly jsme tam vzkaz od Marthy: Prudence Hewleyové z farnosti svatého Wilfrida začaly bolesti. Její služebná říkala, že je ještě brzo. Vypravila jsem se k ní s vašimi léky a porodní stoličkou. Jejím klepnám vyřídím, že vás mají večer čekat.

„Hodné děvče,“ řekla jsem a šla se nahoru převléknout do šatů vhodných k práci, která mě čekala.

Eli Hewley otevřel dveře, jakmile jsem zaklepala, a já jsem vstoupila do malé místnosti, která sloužila zároveň jako předpokoj a druhá ložnice. Sešla se tam hrstka mužů, aby společně očekávali narození dítěte, a zdálo se, že jsou všichni v dobré náladě. Eli pracoval jako rukavičkář a dost se mu dařilo, ale jeho rodina bez ohledu na to stále bydlela ve stejných dvou pokojích, kde přebývali, když jsem před osmnácti měsíci přivedla Prudence na svět holčičku. To děťátko teď spalo u Eliho v náručí.

„Vaše zástupkyně říká, že se všechno vyvíjí, jak má,“ zašeptal. „Vypadá schopně.“

„Bude z ní správná porodní bába,“ souhlasila jsem. „Prudence je v dobrých rukou.“ Prošla jsem nízkými dveřmi do Prudencina porodního pokoje. Kvůli rozměrům místnosti mohlo při porodu pomáhat jen několik klevetivých přítelkyň a ty seděly na posteli, nebo tam postávaly a tiše spolu rozmlouvaly. Prudence přecházela po pokoji s rukou kolem Martiných ramen. Zdálo se, že z porodu vůbec není nervózní. Zatím Martha všechno zvládla dokonale.

Když jsem ženy pozdravila, uložila jsem Prudence zpátky do postele, abych mohla lépe prohlédnout její rodidla. Ačkoli Martha mohla připravit Prudence na vlastní porod a dirigovat její přítelkyně, zástupkyně se nikdy nemohla dotknout matky. To bylo výsadou porodní báby. Děťátko naštěstí leželo s hlavičkou dole, a i když se mělo narodit až za několik hodin, všechno se zdálo být v pořádku. Postavila jsem se, potom pomohla Prudence zpátky na nohy, aby mohla pokračovat v obcházení pokoje. „Kope dítě ještě?“ zeptala jsem se.

„Jako by mi chtěl vylézt pupíkem.“ Zasmála se. „Bude to nezbeda, to je jasné.“

A taky že byl. Rozbřesk přivítal křikem, který by zahanbil i toho nejtroufalejšího kohouta. Porod proběhl tak hladce, že jsme s Marthou cestou domů skoro neměly co rozebírat, tak jsem jí pověděla o svém podezření ohledně Rebeccy Hookeové a Hezekiaha Warda.

„Proč by zrovna ona chtěla přivést do Yorku takového fanatického kazatele?“ zeptala se Martha. „Překvapilo mě, když se dal najednou na víru James, ale Rebecca na tom přece nemůže být stejně.“

„Ne doopravdy,“ odpověděla jsem. „Ale Ward dokáže přitáhnout davy a Edward říkal, že kázal před hostincem U Anděla a odstrašil odtud několik hostů. Kdyby mu navrhla, aby kázal proti někomu z yorských občanů, našel by spoustu lidí, kteří by mu byli ochotní naslouchat. Není pochyb, že má něco za lubem, a rozhodně si na ni musíme dát pozor.“ Když jsme se s Marthou přiblížily k domovu, slunce teprve začalo vypalovat svou cestu přes ranní nebe, ale cestou po Petergate už jsme na tvářích pociťovaly jeho spalující žár.

„Kristepane,“ posteskla si Martha. „Bůh proti nám dnes zase něco má. Nejspíš proto, že jsme v neděli nešly na mši. Věděla jsem, že toho budu litovat.“ Odmlčela se. „Myslíte, že v tom mají ti kazatelé pravdu? Jestli půjdeme příští neděli do kostela, Bůh nám sešle déšť?“ Na tak nestoudnou otázku jsem odmítla odpovědět. „Tak na ten obchod bych přistoupila,“ pokračovala. „Ale kdyby se náš Pán nechal takhle snadno uchlácholit, asi by to musel být docela břídil, ne?“

Od doby, kdy vstoupila do mých služeb, jsem se Marthu snažila přimět, aby si takové neuctivé myšlenky nechávala pro sebe. V minulosti bych jí za taková slova možná i uštědřila výprask, ale ztráta mých dětí mě okradla o víru v Boha plného lásky, který miluje své pozemské děti. Michael a Birdy se proti němu rozhodně nedopustili žádného přečinu, a i když já jsem někdy propadala hříchu pýchy, smrt mých dětí se za tak nicotný prohřešek zdála být příliš těžkým trestem. Někdy jsem se v noci modlila za Boží smilování a žádala ho, aby mě zavedl zpět k pohodlné víře mého mládí, ale zatím neuznal za vhodné mou žádost vyslyšet. Dokud to neudělá, mohu na Martina rouhačská slova odpovídat nanejvýš tak tím, že ji požádám, aby byla diskrétnější, obzvlášť ve společnosti Edwarda nebo Josepha.

Sešly jsme ze Stonegate, když se ani ne tři metry před námi z postranní uličky vykolébala bachyně a otočila se čelem k nám. Tlamu měla dokořán a rypákem pohupovala ze strany na stranu, jako by zoufale hledala vodu. Zastavila se a padla na bok, potom se jí celé tělo začalo příšerně svíjet a vyprázdnila si střeva na dlažební kostky. Martha i já jsme na ten hrozivý výjev užasle hleděly. „Pošla žízní,“ poznamenala Martha nakonec. „Jednou jsem to viděla, když jsem byla malá. To se jen tak nezapomíná.“ Širokým obloukem jsme prasnici obešly a ušly posledních pár kroků k mým dveřím. Té noci jsem snila o sálajícím slunci a umírajících prasatech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Služebná a vrah.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.