Leif GW Persson

JAK TO BYLO DOOPRAVDY S PINOKIOVÝM NOSEM

Příběh zločinu

Originální název: Den sanna historien om Pinocchios näsa.

En roman om ett brott

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Leif GW Persson 2013

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Jaroslav Bojanovský 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7384-3

Napsal jsem ošklivou pohádku pro dospělé děti. Nebýt posledního ruského cara Mikuláše II., britského premiéra Winstona Churchilla, ruského prezidenta Vladimíra Putina a komisaře Everta Bäckströma ze Západní oblasti stockholmské policie, pak by se to, o čem pojednává, nikdy nestalo.

V tomto smyslu je to vyprávění o souhrnu následků způsobených skutky, které tito čtyři muži vykonali v období překračujícím sto let. Osobně se nikdy nesetkali, každý z nich žil v jiném světě. Nejmladší se narodil až čtyřicet let poté, co byl zavražděn nejstarší z nich.

Ať už se ocitne v jakékoli situaci a společnosti, bude mít i v tomto příběhu – stejně jako tolikrát předtím – poslední slovo Evert Bäckström.

Leif GW Persson

Profesorský dům v Elghammaru

jaro 2013

I.

Nejkrásnější den v životě

kriminálního komisaře

Everta Bäckströma.

1

Bylo pondělí třetího června, a navzdory tomu, že šlo o pondělí a že komisař Evert Bäckström byl probuzen uprostřed noci, bude na tento den vzpomínat jako na nejkrásnější ve svém životě. Jeho služební mobil začal zvonit přesně v pět hodin ráno, a protože bylo zcela zřejmé, že jen tak zvonit nepřestane, komisař neměl na vybranou.

„Ano?“ vydechl Bäckström.

„Mám pro vás vraždu, Bäckströme,“ řekl operační důstojník v policejní budově v Solně.

„Takhle brzo?“ podivil se Bäckström. „To asi zabili krále nebo premiéra, ne?“

„Je to ještě lepší.“ Jeho kolega jen stěží dokázal potlačit nadšení.

„Poslouchám.“

„Jde o Thomase Erikssona,“ řekl důstojník.

„Advokát?“ zeptal se Bäckström a nedokázal při tom skrýt, jak ho to překvapilo. To nemůže bejt pravda, pomyslel si. To je neuvěřitelný!

„Právě ten. Vím, co všecko jste spolu zažili, a tak chci být první, kdo vám tu radostnou zprávu sdělí. Telefonoval mi to Niemi od techniků. Říkal, že vás mám vzbudit. Takže: srdečně gratuluju, Bäckströme. Všichni od nás vám gratulují. Tak výhru jste si nakonec odnesl vy!“

„Je si Niemi stopro jistej, že je to vražda? A že jde o Erikssona?“

„Stopro, ví to na stopro. Chudák poškozený prý vypadá dost hrozně, ale podle všeho je to on.“

„Pokusím se s tou ztrátou nějak vyrovnat,“ řekl Bäckström.

Tak tohle je nejkrásnější den v mým životě, pomyslel si, když ukončil ten krátký rozhovor. Kromě toho byl v naprosto bdělém stavu, měl čistou hlavu. Takový den si musí patřičně užít, do poslední chvíle. Nepropásnout z něj ani vteřinu.

Ze všeho nejdřív si oblékl župan a odebral se na záchod. Močení už dávno patřilo k jeho rutinním činnostem a ty pečlivě dodržoval. Byl zvyklý vyčurat se před spaním a hned po probuzení. Nemělo na to vliv ani to, že se mu třeba právě nechtělo, ani to, že muži v jeho okolí, které sužovaly problémy s prostatou, této činnosti zřejmě věnovali větší část doby, kdy se nacházeli v bdělém stavu.

Úplná vysokotlaká hadice, pomyslel si Bäckström spokojeně, zatímco v pravé ruce pevně svíral svou superklobásu a cítil, jak hladina tekutiny klesá do jeho dobře stavěných spodních partií. Nejvyšší čas zase tekutiny doplnit, aby byly v rovnováze, pomyslel si a mocnými záškuby vymáčkl z klobásy poslední zbytky toho, co se v ní mohlo nashromáždit během zcela bezesné noci.

Poté šel rovnou do kuchyně, aby si dopřál pořádnou snídani: pěknou hromádku obzvlášť silných plátků dánské slaniny, čtyři volská oka osmažená z obou stran, opečené tousty s extra slaným máslem, velkou dávku jahodové marmelády, čerstvou pomerančovou šťávu a velký hrnek silné kávy s horkým mlékem. Na vyšetřování vraždy se nechodí s prázdným žaludkem. To, že se jeho vycmrdlým a prostoduchým kolegům v práci často nedařilo, měla nepochybně na svědomí mrkev a obilné klíčky.

Potom, najedený a spokojený, zamířil do koupelny a postavil se pod sprchu. Zatímco se opakovaně mydlil, nechával po své zakulacené a harmonicky modelované tělesné schránce stékat teplou vodu. Pak se dosucha utřel a oholil pomocí poctivé břitvy a velkého množství mýdla na holení, načež si vyčistil zuby elektrickým kartáčkem a pro jistou si ještě vypláchl ústa osvěžující ústní vodou.

Nakonec – poté co si vzal vodu po holení, deodorant a další přípravky a použil je na všech strategických místech těla, které bylo jeho chrámem – se pečlivě oblékl do modré plátěné košile a žlutého plátěného obleku a obul si černé, ručně šité italské boty. A poslední pozdrav drahému zavražděnému: hedvábný kapesník nápadné barvy. Ten si zasunul do náprsní kapsy. Takového dne bylo třeba si vážit, dbát na detaily, a tak si místo svých ocelových rolexek, které nosil obyčejně, navlékl hodinky z bílého zlata, které dostal k Vánocům od jistého vděčného známého, jemuž předtím pomohl z jedné menší šlamastyky.

Poslední kontrolu svého vzhledu provedl před zrcadlem v předsíni. Měl mít u sebe zlatou sponu na bankovky s vhodným množstvím hotovosti, malé pouzdro z krokodýlí kůže obsahující všechny jeho karty, v levé kapse pak černý poznámkový blok s perem upevněným na hřbetě a konečně svého nejlepšího přítele, malého Siga Sauera; ten odpočíval v pouzdře na lýtku jeho levé nohy.

Bäckström s uspokojením kývl na svůj odraz v zrcadle. Zbývalo to nejdůležitější: přiměřená dávka whisky ze skleněné karafy, která stála v předsíni na stolku. Když si vychutnal její lahodnou chuť, vycucal dva mentolové bonbony. Hrst si jich ještě nasypal do kapsy saka – pro všechny případy.

Když vyšel na ulici, na bezoblačném nebi svítilo slunce, a přestože byl teprve začátek června, teplota už přesáhla dvacítku. První skutečně letní den. Co by si mohl člověk víc přát?

Operační důstojník ze Solny pro něho poslal vůz s polepy, v němž seděli dva mladíci z pořádkové policie, oba hubení a uhrovití. Ten, který řídil, měl pojem o tom, co je nadřízený a podřízený, proto Bäckströmovi otevřel dveře a sklopil své sedadlo, aby si mohl sednout za něj a nemusel si mačkat vyžehlené kalhoty na místě vzadu, kde sedávají zadržení.

„Dobré ráno, šéfe,“ řekl šofér a zdvořile kývl hlavou. „Dnešní den nemá chybu.“

„Vypadá to, že dneska bude fakt nádherně,“ pronesl jeho kolega. „Mimochodem, rád vás vidím, komisaři.“

„Ålstenská 127,“ nařídil Bäckström a krátce přikývl. Aby zabránil dalším projevům názorů, demonstrativně vytáhl z kapsy svůj černý blok a zahájil práci tím, že si začal dělat poznámky: Kriminální komisař Bäckström opouští své bydliště na Kungsholmenu 07:00 a odjíždí na místo činu. Přítomní ale očividně nepochopili, protože ještě než auto zabočilo na Fridhemsgatan, začalo to znovu:

„Je to zvláštní. Slyšeli jsme, že obětí je ten advokát, Thomas Eriksson.“

Než se šofér nadechl a pokračoval, pokýval hlavou.

„Chci říct, že vražda advokáta není tak běžná věc.“

„Jo, to se skoro nikdy nestává,“ potvrdil jeho kolega.

„To je pravda,“ potvrdil Bäckström. „Dochází k tomu jen velmi zřídka. Bohužel.“ Dva korunovaní volové, pomyslel si. Odkud se berou? Proč to nebere konce? Proč se musí každej stát policajtem?

„Myslíte, šéfe, že se zapletl do nějakých svinstev? Byl to advokát, docela to hrozilo, abych tak řekl…“

Hňup se navíc otočil a mluvil nyní přímo k Bäckströmovi.

„Nad tím se právě budu muset zamyslet,“ odpověděl Bäckström unaveně. „Vy mě zatím odvezete na Ålstenskou, pánové. Za naprostýho ticha.“

Konečně, pomyslel si. O deset minut později zastavili před velkou vilou ve funkcionalistickém stylu padesátých let, která měla vlastní pláž, přístřešek na loď a molo vedoucí přímo do vod Mälarenu. Svého majitele jistě stála víc než souhrn hrubých mezd obyčejného policajta za celý život.

Jako místo činu to není špatný, pomyslel si Bäckström. Tomu hajzlovi je už k ničemu.

Na místě jinak všechno vypadalo jako obyčejně. Modro-bílá policejní páska na pozemku i o kus dál po obou stranách ulice. Dva hlídkové vozy a minibus pořádkové policie, tři vozy kriminálky a příliš mnoho policistů, kteří neměli co na práci, a tak jen postávali a bavili se mezi sebou. Dále několik novinářů s fotografy, nejméně jeden kameraman z některé televize a deset zvědavců z okolí v lepším oblečení, než bývá obvyklé. Někteří z nich – a nebylo jich málo, což také bilo do očí – s sebou měli jednoho či více psů různých velikostí.

Výraz v jejich očích byl ale stejný jako u jiných zvědavců. Částečně se v nich zračil strach, ale převážně očekávání a útěcha, že pokud tu došlo k nejhoršímu, je osobně to nijak nepostihlo. Co znamenají všechny dny v životě, dokud nepřijde ten jeden Den – ten nejlepší? pomyslel si Bäckström.

Pak vystoupil z auta a kývl na uhrovitého šoféra a jeho stejně poďobaného kolegu. Při pohledu na přítomné supy z médií jen zakroutil hlavou a namířil si to ke vchodu do domu, v němž ještě před několika hodinami bydlela oběť vraždy – další z mnoha, kterou bude vyšetřovat. Nebylo to poprvé a ani naposled v jeho životě, co takto kráčel, ale tentokrát to bylo příjemná povinnost. Kdyby tu nikdo jiný nebyl, začal by snad pod schody do domu stepovat.

II.

Týden před nejkrásnějším dnem

byl zcela obyčejný.

V dobrém i ve zlém.

2

V pondělí sedmadvacátého května, týden před dnem, který se měl stát Bäckströmovým nejkrásnějším, bylo vše tak, jak to v pondělí bývá, možná ještě o něco horší. Začalo to tím, co se vzpíralo zdravému rozumu i tak vnímavého a zkušeného muže, jakým byl Evert Bäckström.

Dvě záležitosti, které mu přistály na stole, byly doslova a do písmene hodné ústavu pro choromyslné. V první případě šlo o králíka, jemuž nebyla věnována dostatečná péče, a ocitl se proto na krajském úřadě ve Stockholmu. V druhém případě figuroval jistý lepší člověk s kontakty u královského dvora, který byl podle výpovědi anonymního svědka napaden katalogem světoznámé londýnské aukční síně Sotheby’s. A aby toho nebylo málo, incident se odehrál na parkovišti před zámkem v Drottningholmu, jen několik set metrů od budovy, v níž si za normálních okolností dopřávala v noci spánek Jeho Výsost švédský král Carl XVI. Gustav.

Kriminální komisař Evert Bäckström pracoval již několik let jako náčelník oddělení Západní oblasti, které se zabývá násilnými trestnými činy. Nebyla to špatná oblast, a kdyby ležela v USA, kde mají slovo obyčejní lidé, Bäckström by v ní nepochybně vystupoval jako šerif, jehož si volí sami občané. Toto území o rozloze tři sta padesát kilometrů čtverečních sestává jak z pevniny, tak z vodních ploch. Na západě je ohraničuje rozlehlé jezero Mälaren a na východě vody Saltsjönu, na jihu hranice mezi středem města a Norra Järvou, na severu Jakobsberg a šéry Mälarenu táhnoucí se směrem k moři.

Bäckström oblast považoval za své hrabství s třemi sty padesáti tisíci obyvateli. Na vrcholu stála Jeho Výsost král se svou rodinou, která obývá královské zámky v Drottningholmu a Haze. Kromě nich tady žil tucet miliardářů a několik set multimilionářů. Na opačném konci spektra se nacházelo několik desítek tisíc lidí, kteří nemají co jíst, a tak žijí z podpory nebo žebrají, případně si své živobytí ze dne na den zajišťují kriminálními činy. Samozřejmě se tu vyskytovali i všichni normální lidé, kteří žijí běžným životem, uživí se a nedělají kolem toho humbuk. Každopádně se nepouštějí do ničeho, co by s sebou neslo riziko, že se jejich jméno ocitne na Bäckströmově pracovním stole ve velké policejní budově v Solně.

Bohužel ne všichni obyvatelé byli takoví. V průběhu roku bylo v oblasti nahlášeno bezmála šest tisíc zločinů. Většinu z nich tvořily drobné krádeže, vandalismus a drogové zločiny, v Západní oblasti však docházelo také k mnoha tisícům násilných trestných činů, a to napříč celým společenským spektrem. Na jedné straně tu byla hrstka banditů v proužkovaných oblecích, která se dopouštěla hospodářské kriminality, v níž šlo o stovky milionů korun, a na opačné straně tisíce těch, kteří kradli v nákupních centrech všechno možné od hovězích řízků, klobás, kosmetiky nebo piva až po tabletky na bolení hlavy.

Prakticky všichni ale nechávali Bäckströma chladným, neboť během celé své policejní kariéry se zabýval něčím jiným: násilnými trestnými činy, a hodlal v tom pokračovat až do chvíle, kdy se přiblíží její konec. Sem patřily vraždy, ublížení na zdraví, znásilnění a přepadení. Dále činy ostatních výtečníků, jako například pyromanů, pedofilů, chuligánů, těch, kteří vyhrožují svému okolí, a podobných typů. Našlo se i pár exhibicionistů a šmíráků, kteří občas mívali něco za lubem. Takových případů bylo také víc než dost. Za rok jich byly oddělení násilných trestných činů nahlášeny tisíce. Právě tyto záležitosti dávaly Bäckströmovu životu policisty obsah a smysl. Pokud měl něčeho dosáhnout, musel umět rozlišovat mezi podstatným a nepodstatným. V pondělí, které předcházelo pondělku, jenž se měl stát nejkrásnějším dnem v jeho životě, se mu v tomto směru příliš nedařilo.

Na Bäckströmově oddělení závažných trestných činů byl týden vždy zahajován ranní pondělní poradou, na níž si on a kolegové shrnuli to, čím lidé strádali v uplynulém týdnu, vyzbrojili se na nadcházející týden a věnovali se věcem, které příliš vybujely, než aby je bylo možné odsunout do archivu a zapomenout na ně.

K ruce měl dvacítku spolupracovníků, z nichž byl jeden mlčenlivý a zcela použitelný a šest z nich alespoň udělalo, co jim řekl. Ostatní byli takoví, jak to bývá – nebýt Bäckströmovy pevné ruky a rozhodného vedení, nemluvě o jeho zmíněné schopnosti rozlišovat mezi důležitým a nedůležitým, kriminální živly by měly nad nimi již od prvního dne převahu.

Nový týden, ranní porada, nejvyšší čas, aby komisař Evert Bäckström zvedl meč spravedlivých a s radostí přenechal veškeré hrátky s miskami vah paní Spravedlnosti všem krasoduchům a nosičům šanonů na policejním vedení.

3

„Prosím, posaďte se,“ řekl Bäckström, když zaujímal své obvyklé místo v čele dlouhého konferenčního stolu. Neschopný líný kůže! pomyslel si, zatímco přejížděl pohledem po kolezích. Pondělí ráno, prázdné oči za těžkými víčky, více hrnků s kávou než bloků a per připravených dělat si poznámky. Co se to děje s naším sborem? ptal se v duchu komisař Evert Bäckström. Kam se poděli všichni opravdoví poldové, jako jsem já?

Předal pak slovo svému nejbližšímu spolupracovníkovi, kterým byla pochopitelně žena: kriminální inspektorka Annika Carlssonová, sedmatřicet let. Strach vzbuzující postava, která vypadala, jako by převážnou část času trávila v tělocvičně umístěné v podzemí policejní budovy v Solně, a kromě toho i v jiných podzemních lokálech, do nichž se chodí v noci, ale na to Bäckström raději nechtěl myslet.

Annika zato měla jednu přednost: nikdo se jí neodvážil skočit do řeči, díky tomu tedy nyní rychle zvládla přečíst souhrn událostí z uplynulého týdne, včetně víkendu. Objasněno, nevyjasněno, úspěchy a prohry, nové tipy a úkoly, které je čekají v novém týdnu. Samozřejmě také všechny ostatní praktické a administrativní záležitosti, u nichž se očekávalo, že se jich ujmou všichni z oddělení.

Šlo to jako po másle. Za méně než půl hodiny bylo hotovo a inspektorka Carlssonová korunovala svůj přehled informací o vraždě, k níž došlo před třemi dny: všechno objasněno, pachatel se přiznal, případu se ujala státní zástupkyně.

Pachatelem byl neobyčejně vstřícný opilec. V pátek večer se začal se svou drahou manželkou hádat kvůli tomu, na který televizní program se budou dívat. Pak si došel do kuchyně pro dranžírovací nůž a diskusi ukončil. Následně zazvonil u souseda a chtěl si od něho půjčit telefon a zavolat sanitku.

Soused se k žádné pomoci neměl. Měl už své zkušenosti, a tak odmítl otevřít a místo toho zavolal policii. První hlídka dorazila na místo už během deseti minut. Když se do bytu dostal první policista, neměl už žádný zásah zdravotníků smysl. Nasadil čerstvému vdovci pouta a přivolal techniky a vyšetřovatele, aby se zhostili své práce, zde spíše úřední povahy.

Nejbližší pozůstalý oběti se jim přiznal hned během následujícího rána. Nebyl sice schopen vysvětlit všechny detaily, večer toho dost vypil, přesto však vypověděl, že mu už teď manželka schází. Jistě, byla paličatá, dlouho si pamatovala křivdy a vůbec soužití s ní bylo – hlavně proto, že tak nasávala – k nevydržení, ale i tak chtěl zdůraznit, že mu skutečně chybí.

„Tak ti děkujeme,“ řekl Bäckström spokojeně – a pravděpodobně tehdy, opojen okamžikem, se dopustil oné chyby, že poradu nerozpustil a neodebral se do ticha své kanceláře, kde by se v klidu chystal na oběd. Místo toho na svou nejbližší spolupracovnici kývl a položil jí otázku, kterou pokládat neměl.

„To by bylo,“ řekl. „Jsme v postatě hotoví, ne? Nebo máš snad ještě něco, co bys nám sdělila, než se začneme věnovat naší poctivý policajtský práci?“

„Měla bych dvě věci,“ řekla Annika Carlssonová. „Dost divné. Mírně řečeno.“

„Poslouchám,“ řekl Bäckström a nic zlého netuše to potvrdil kývnutím hlavy.

„To vidím,“ řekla Annika Carlssonová a z nějakého důvodu pokrčila svými širokými rameny. „Ta první věc se týká králíka. Dalo by se říct, že tím to začalo.“

„Králíka?“ zopakoval Bäckström. O čem to ta osoba mluví? pomyslel si.

„Králíka, kterého si vzal do péče krajský úřad, protože o něj byla zanedbána péče,“ upřesnila Annika.

„Sakra, jak se může zanedbat péče o králíka?“ podivil se Bäckström. „Pachatel ho strčil do mikrovlnky nebo co?“ Pokud vím, tímhle svou kariéru začínaj všichni sérioví vrazi, pomyslel si. Strkají králíky do mikrovlnky a kočky do sušičky. Čím dál lepší! Soudě podle výrazů ve tvářích ostatních kolegů nebyl jediný, kdo si něco takového myslel. Všichni viditelně ožili a začali mít zájem – na rozdíl od případů, v nichž se vyšetřovaly lidské oběti a různé formy jejich utrpení.

„Ne,“ řekla Annika Carlssonová a zavrtěla hlavou, „obávám se, že tahle záležitost je víc politováníhodná.“

4

„Obviněnou je třiasedmdesátiletá žena. Paní Astrid Elisabeth Linderothová, ročník 1940. Říká se jí Elisabeth,“ začala Annika Carlssonová. „Žije sama, děti nemá, je pět let vdova, bydlí v družstevním bytě ve Filmovém městečku v Solně. Po ekonomické stránce je na tom dobře, zřejmě má velmi dobrou penzi po manželovi. Dosud netrestaná. Nemá u nás ani čárku. Nyní je obviněna z týrání zvířat a z dalších činů, které vyšly najevo minulý týden. Pokud tě to zajímá, je to něco, kvůli čemu se to dostala právě na naše oddělení.“

„Tak co to je?“ zeptal se Bäckström.

„Kladení odporu, útok na veřejnou osobu, pokus o ublížení na zdraví a opakované vyhrožování…“

„Moment,“ přerušil ji Bäckström. „Myslel jsem, že je jí třiasedmdesát.“

„Jak říkám,“ potvrdila Annika Carlssonová. „Prostě je to stará paní, a proto je to hodně smutná záležitost. Jestli vydržíš, celé to krátce shrnu.“

„Jsem jedno velký ucho,“ řekl Bäckström a uvelebil se na své židli.

Krajský úřad ve Stockholmu rozhodl více než měsíc předtím, že se ujme králíka, kterého do té doby vlastnila pachatelka. K tomuto rozhodnutí dospěl na základě oznámení na policii, které podala o pouhých čtrnáct dnů dříve sousedka zmíněné ženy. O nějaké skutečné týrání zřejmě nešlo. Spíš o nedostatek péče a nedostatečný dohled. Docházelo například k tomu, že majitelka zvířete na několik dní odjela, aniž nechala králíkovi nějaké krmení. Několikrát se také stalo, že se objevil na schodech, protože paní zapomněla zavřít dveře bytu. Králík toho využil a vyklouzl ven. Jednou ho na chodbě pokousal jezevčík jiné sousedky.

„Já myslím, že ta paní je mnohem starší, než stojí v matrice,“ řekla Annika Carlssonová a z nějakého důvodu lehce zakroužila ukazováčkem pravé ruky kolem svého pravého spánku. „Tohle trestní oznámení mimochodem přijali naši kolegové z Policie Centrum, ti z té nové skupiny, která se zaměřuje na ochranu zvířat. Vypadá to, že si pospíšili. Možná proto, že na paní Linderothovou byly kvůli podobnému problému stížnosti už letos v lednu. Stejná oznamovatelka, stejné rozhodnutí Kraje, i když tenkrát se jednalo o křečka.“

„Bába se posunula o level vejš,“ ušklíbl se Bäckström, pohodlně opřený a náhle v té nejlepší náladě.

„O level? Jak to myslíš?“

„No, králík je asi tak dvakrát větší než křeček,“ upřesnil Bäckström. „Kdo ví? Příště si třeba domů přitáhne slona. Stejně furt nechápu, proč to skončilo u nás.“

„Okamžitě to vysvětlím,“ řekla Annika Carlssonová. „Minulý čtvrtek, tedy jednadvacátého května, dva naši kolegové z té nové skupiny na ochranu zvířat z Centra měli provést to, o čem rozhodl Kraj, to znamená převzít v bytě té ženy králíka. Jenže Linderothová jim odmítla otevřít. Po chvíli přemlouvání pootevřela dveře na řetízek a současně z nich vystrčila pistoli a vyzvala je, aby okamžitě zmizeli. Kolegové se stáhli a přivolali posily.“

„Zásahovku?“ zeptal se Bäckström a upřel na Anniku Carlssonovou dychtivý pohled.

„Musím tě zklamat. Vyslali jsme tam jednu hlídku z pořádkové. Jeden z našich kolegů Linderothovou zná, je to dlouholetá přítelkyně jeho matky. Paní po chvíli přemlouvání otevřela a nechala je vejít. Byla rozrušená, ale neútočila na ně. Ukázalo se, že pistole je antikvární kousek z osmnáctého století. Nebyla nabitá a už dvě stě let nevystřelila.“

„No jo,“ povzdechl si Bäckström.

„To ještě není celé,“ zavrtěla hlavou Carlssonová.

„To je mi jasný,“ řekl Bäckström.

„Všechno probíhalo v relativním klidu, dokud se veterinářka z Kraje nepokusila nacpat králíka do přepravky. Linderothová se k ní přihnala a ohrožovala ji čajovou konvicí. Kolegové z Centra ji odzbrojili a usadili na pohovku. Pak i s králíkem opustili byt. Kolegové od nás tam zůstali a s Linderothovou si promluvili. Když odcházeli, byla prý už klidná. Tak praví protokol.“

„To rád slyším,“ poznamenal Bäckström. „Mám prostou otázku: Kdo podal všechny ty oznámení, o kterých jsi před chvílí mluvila?“

„Kolegové z Centra,“ odpověděla Carlssonová. „Následujícího dne podali oznámení jednak svým jménem, jednak jménem těch dvou z Kraje. Kladení odporu, útok na veřejného činitele, nebezpečné vyhrožování, pokus o ublížení na zdraví. Pokud jsem to spočítala dobře, jde o dvanáct různých trestných činů.“

„No jasně,“ odfrkl Bäckström. „Ta ženská je hrozbou pro celou společnost. Nejvyšší čas, aby už seděla za katrem.“

„Slyším, co říkáš, rozumím ti a nemám s tím problém. Docela mě ale znepokojuje to oznámení o nebezpečném vyhrožování z minulého čtvrtka. Bylo podáno přímo tady u nás. Podavatelka přišla osobně. Mluvila s kolegou, co měl zrovna službu.“

„Nech mě hádat. Kolegové z králičí a křeččí skupiny v těch svejch oznámeních na něco zapomněli.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Annika Carlssonová. „Toto oznámení podala sousedka Linderothové. Bydlí ve čtvrtém poschodí. Linderothová má byt úplně nahoře, v sedmém. Je to stejná žena, která si na Linderothovou stěžovala kvůli tomu, že nedostatečně pečuje o křečka a králíka. Kromě toho si na ni několikrát stěžovala na předsednictvu družstva, ale to je jiná kapitola.“

„Co je to za ženskou?“

„Žije sama. Je jí pětačtyřicet. Pracuje jako sekretářka na půl úvazku v nějaké počítačové firmě v Kistě. Nemá u nás žádný záznam. Zdá se, že většinu času věnuje konání dobrých skutků. Například je mluvčí spolku Nebojte se bránit naše nejmenší přátele. To bude asi radikálnější odnož Spolku pro ochranu zvířat. Tam byla dřív členkou vedení.“

„To se dalo čekat. Jak se jmenuje?“

„Fridensdalová, Frida Fridensdalová. Mírové údolí, chápeš? Ale není to její původní jméno, to znělo Anna Fredrika Wahlgrenová, pokud by to někoho zajímalo.“

„Sakra,“ vyhrkl Bäckström a cítil, jak mu stoupá tlak. „Poslouchej se, Anniko! Frida z Údolí míru, bránící naše nejmenší přátele. Je to cvok. Bránit naše nejmenší přátele? Dělá si starost o vši a šváby?“

„Slyším, co říkáš, rozumím ti. Taky proto jsem ji vyslechla osobně. Hned v pátek jsem ji navštívila v práci. Odmítla totiž přijít na stanici. Tvrdí, že se ve svém bytě neodvažuje bydlet. Bojí se o život, raději se odstěhovala k přítelkyni. Její jméno i bydliště odmítá sdělit. Prý na to nemá odvahu. Nevěří, že by ji policie mohla ochránit. To si prý myslí i ta přítelkyně. Ta měla mimochodem za manžela policistu, který ji týral a znásilňoval.“

„To se dalo čekat,“ ušklíbl se Bäckström.

„Předně: myslím si, že si to nevymyslela. I když vím, stejně jako ty, jak někdy lidi dokážou přehánět. Je vážně vystrašená. K smrti. A když začne mluvit o tom nebezpečí, nezní to ani trochu dobře. Nebezpečné vyhrožování – to je bez debat.“

„Nepovídej,“ řekl Bäckström. O co šlo? Hořím nedočkavostí, pomyslel si. Ať si o Carlssonové říká kdo chce, co chce, strašpytel fakt není.

„Dostanu se k tomu. Ale největší záhada je v něčem jiném.“

„V čem?“

„Vůbec mi to k sobě nepasuje. To vyhrožování a stará paní Linderothová. Podle mě je to milá dáma. Vůbec to nehraje, ale Fridensdalová přesto trvá na svém: je si stoprocentně jistá, že v těch výhružkách má prsty stará paní Linderothová.“

„O. K.,“ řekl Bäckström. „Poslouchám.“

5

Frida Fridensdalová odešla ve čtvrtek odpoledne ze svého pracoviště v Kistě těsně před pátou hodinou, zamířila do garáže, nasedla do auta a odjela rovnou do obchodního centra v Solně, aby si tam nakoupila na víkend. Pak jela do svého bytu ve Filmovém městečku. Chtěla něco sníst, podívat se na televizi a poté si jít lehnout.

„Podle toho, co říká, přijela domů ve čtvrt na sedm. Uvařila si jídlo, snědla ho, zatelefonovala přítelkyni. Podívala se na zprávy. Tehdy někdo zazvonil u jejích dveří. Tvrdí, že bylo krátce po půl osmé večer.“

„Měla je zamčený?“ zeptal se Bäckström, který si už uměl spočítat, co bude následovat.

„Měla. Než otevřela, podívala se kukátkem. Nikoho nečekala a na to, aby otevřela někomu, koho nezná, je příliš opatrná. Přede dveřmi stál muž v nějaké služební bundě modré barvy a v ruce držel kytici. Myslela si, že je to poslíček, co rozváží květiny. Ano, otevřela mu.“

Že se nikdy nepoučej! pomyslel si Bäckström.

„Pak to šlo zřejmě dost rychle. Muž vpadl do bytu. Kytici odložil na stolek v předsíni. Zadíval se na Fridensdalovu s prstem na ústech, jako aby byla zticha. Nic neřekl. Potom ukázal na pohovku v obýváku. Sedla si na ni. Popisuje to tak, že měla pocit, jako by měla úplně prázdnou hlavu, zkrátka byla k smrti vyděšená. Ani ji nenapadlo vykřiknout. Nemohla se nadechnout ani se na něho podívat. Chudinka, byla úplně v koncích.“

„Co po ní chtěl?“

„Nejdřív nic neříkal, jen tak stál, a když pak mluvil, tak hodně potichu, téměř přátelsky, skoro jako by ji trochu přemlouval. Do toho hrála televize, takže Fridensdalová ho špatně slyšela. Sdělil jí tři věci. Zaprvé: nikdy jsme se neviděli. Zadruhé: řekl jí, že o Elisabeth už nebude nikdy mluvit, a pokud na ni přece jen bude tázána, bude o ní mluvit hezky, zvlášť o její lásce ke zvířatům a o tom, jak o ně dobře pečuje. Zatřetí: řekl, že teď její byt opustí. Ona zůstane sedět a vydrží na pohovce čtvrt hodiny poté, co uslyší, že se za ním zabuchly dveře. O tom, co se stalo, nikomu ani nepípne.“

„Elisabeth? On říkal Linderothový Elisabeth? Je si tím jistá?“

„Naprosto,“ odpověděla inspektorka Carlssonová a potvrdila to kývnutím hlavy.

„Řekl ještě něco?“ To vůbec nevypadá dobře, pomyslel si Bäckström.

„Bohužel ano. Když si odbyl tenhle úvod, vytáhl nůž. Vystřelovací nůž nebo tenkou dýku. Poškozená to popisuje tak, že měl najednou v ruce nůž. Škubl rukávem na pravé ruce a ten nůž se mu prostě objevil v ruce. Podle toho usuzuju, že byl vystřelovací nebo že šlo o tenkou dýku. Také prý měl černé rukavice. To bylo první, čeho si všimla. Byla prý přesvědčená o tom, že ji chce zabít, nebo aspoň znásilnit.“

„Ale on to neudělal.“

„Ne, místo toho se usmál. Podíval se na ni a řekl jí, že pokud neudělá to, co jí radí, postará se, aby se jí mezi nohy vešel celý zverimex. Při těch slovech vytáhl nůž. Ty řeči a nůž… bylo to dost jasné. Pak odešel. Cestou ke dveřím si vzal tu kytici. Zavřel, zmizel jako duch. Žádní svědci. Nikdo nic neviděl ani neslyšel.“

„Nevymyslela si to?“

„Ne, to bys ji musel vidět a poslouchat. O ničem mě nemusela přesvědčovat. Chvíli seděla na pohovce, třásla se, pak se dala natolik dohromady, že zavolala přítelkyni. Té, se kterou telefonovala v sedm. Podle údajů v jejím mobilu bylo dvacet dvacet jedna. Přítelkyně se za ní rozjela, přišla pro ni do bytu a společně potom odjely sem k nám a podaly to oznámení. Bylo přijato ve čtvrt na deset.“

„A co ta přítelkyně? Mluvila jsi s ní?“

„Ne, poškozená odmítla prozradit její jméno. Zmíněná žena byla přítomna u výslechu jako svědkyně a opora poškozené. Nahlásila, že se jmenuje Lisbeth Johanssonová, dokonce poskytla i své rodné číslo a číslo mobilu. Obě jsou smyšlená. Tahle přítelkyně je totožná s onou ženou, dříve provdanou za policajta, který ji týral a znásilňoval. Samozřejmě jsem se poškozené zeptala, proč to dělá, vlastně dělají. Odpověděla mi, že ani jedna z nich nedůvěřuje policii.“

„A co popis pachatele? Je schopná ho popsat?“ Nechtěj říct, kde bydlej a jak se jmenujou, ale přesto je máme chránit, pomyslel si Bäckström. Lesby jedny!

„Ano, popsala ho dobře. Naneštěstí se její popis až příliš podobá popisům jiných pachatelů, kteří působí v téhle branži. Muž měl prý na sobě tmavé kalhoty a delší modrou bundu s kapucí z nějakého materiálu, který mohl být nylon. Nebyly na ní žádné nášivky ani nápisy. Tím si je poškozená zcela jistá. Černé rukavice. Není si úplně jistá, co měl na nohou. Odhadovala to na nějaké běžné tenisky, sneakers. Říkala: bílé sportovní boty. Muž měří asi metr devadesát. Urostlý, silný, sportovní typ. Hubený protáhlý obličej, nápadné rysy, krátce střižené černé vlasy, velký a lehce zahnutý nos, tmavé, hluboko posazené oči, nápadná brada, třídenní strniště, mluví dokonalou švédštinou, nebyl z něj cítit tabák, pot ani voda po holení. Je mu prý mezi třiceti a čtyřiceti.“

Zatímco Annika Carlssonová mluvila, odškrtávala si a zapisovala si do svých papírů.

„Tak to je asi všechno. Chtěla bych jí ukázat několik fotografií – pokud bude souhlasit s dalším výslechem… Jen co tady skončíme, najdete všichni to oznámení a výslech ve svých mailech.“

„Výborně,“ řekl Bäckström a pro jistotu ještě zvedl ruku, aby předešel otázkám a dalšímu zbytečnému žvanění. „Pokud si ji vezmeš, já si vezmu to, co nám vnutili naši kolegové z Centra. Zbývá ještě ta druhá věc,“ pokračoval. „Říkala jsi, že máš dvě, ne? Čeho se to týká?“ Nejlepší bude vrhnout se na to hned, ať se toho zbavíme, pomyslel si.

„Jasně,“ řekla Annika Carlssonová a z nějakého důvodu se její ústa ušklíbla. „Myslím ale, že by nám to měla říct tady Jenny. Vzala si to totiž ona.“

Jenny, pomyslel si Bäckström. Jenny Rogerssonová. Jeho nejnovější a nejmladší kolegyně, kterou do skupiny osobně přijímal. Jenny s dlouhými plavými vlasy, sněhobílým úsměvem a hlubokým výstřihem. Jenny, která byla v té době jeho jediným únikem z blázince, v němž byl nucen trávit své všední dny. Byla potěšením pro jeho oči, balzámem na jeho duši, dávala jeho fantaziím křídla, poskytovala mu možnost odletět někam jinam, do lepšího světa, a to i v pondělí, jaké bylo tohle.

6

„Díky, Anniko,“ řekla Jenny Rogerssonová a naklonila se nad hromádku papírů, která před ní ležela na stole.

„Poslouchám,“ odsekl Bäckström. Tady uděluju slovo já, pomyslel si.

„Díky, šéfe,“ řekla Rogerssonová.

„Tak když začnu tím oznámením… Bylo podáno minulé pondělí, přesněji v pondělí dvacátého května odpoledne,“ pokračovala Jenny. „Bylo podáno v naší recepci, ale není úplně jasné kým, byl tu zmatek a hodně lidí, kteří chtěli něco vyřídit ohledně pasu a tak podobně. Oznámení je anonymní. Je to dopis určený policii v Solně, text úplně nahoře zní… cituji: Kriminálnímu oddělení policie v Solně. Pod tím je něco jako nadpis… opět cituji: Oznámení o napadení na parkovišti před zámkem v Drottningholmu, k němuž došlo v neděli devatenáctého května krátce po třiadvacáté hodině. Konec citátu. To znamená, že k té události došlo předtím, než bylo podáno oznámení. Tak to je asi to hlavní, co se o něm dá říct.“

Zastupující kriminální inspektorka Jenny Rogerssonová potvrdila to, co právě řekla, kývnutím hlavy.

„Co se v něm píše?“ zeptal se Bäckström.

„Je to dlouhé vyprávění, skoro na dvě strany. Popis toho, co se stalo. Je to psané na počítači, dobře formulované, bez překlepů, možná jen trochu nesouvislé. Podavatelka na závěr dodává, že si přeje zůstat v anonymitě, a přísahá na svou čest a svědomí, že to, co popsala, je pravda.“

„Podavatelka? Jak víš, že je to žena?“ zeptal se Bäckström. Bože, ty její kozičky, pomyslel si a raději si přehodil levou nohu přes pravou pro případ, že by se superklobása začala hýbat. A ten její top, co to všecko obepíná!

„No, myslím si to. Podle mě se to dá dost jasně vyčíst mezi řádky. Mimo jiné se zmiňuje o svém zesnulém muži. Je to starší vzdělaná žena, kromě toho bydlí v těsném sousedství zámku. Jsem si tím dost jistá, šéfe. Můžu uvést hned několik příkladů,“ navrhla Jenny a ukázala Bäckströmovi celý svůj bílý chrup.

„Pověz nám, co se stalo,“ vyzval ji Bäckström. Panebože! pomyslel si, protože superklobása už jasně pochopila, co se děje, a proměnila jeho vzorně vyžehlené kalhoty v cirkusové šapitó.

„Podavatelka píše, že byla na své obvyklé večerní procházce, při níž venčí psa. Vydala se jihovýchodním směrem přes část zámeckého parku, která leží hned za plotem. Když se blížila k parkovišti, zaslechla dva vzrušeně hovořící mužské hlasy. Na severní straně parkoviště, hned u tenisových kurtů, stáli dva muži a hádali se. Jeden z nich byl zvlášť rozčílený, na toho druhého přímo řval.“

„Poslouchám,“ řekl Bäckström, který se pro jistotu posunul s židlí dopředu a natlačil se nad stolní desku, aby zakryl svou superklobásu.

„Vedle nich stálo auto. Podavatelka neví jaké, píše jen to, že bylo černé a zřejmě drahé. Mercedes, BMW nebo tak něco. Na parkovišti nikdo nebyl a nestála tam ani žádná jiná auta. Když ty dva uslyšela, zastavila se… a pokud jsem to pochopila dobře, skryla se u plotu, který vede kolem kurtů, stála ve vzdálenosti asi třicet metrů. Nechtěla, aby ji viděli.“

„Dobrá,“ řekl Bäckström, který se stále víc nutil myslet na něco zcela jiného než na rýhu mezi ňadry Jenny Rogerssonové. Zvlášť nyní, kdy se Jenny otočila přímo k němu a vzdálenost mezi ním a jí byla minimální.

„Oprav mě, jestli to shrnu špatně,“ pokračoval. „Stáli tam dva mužský, hádali se, jeden z nich byl velmi agresivní a tomu druhýmu nadával. K tomu máme naši svědkyni, která venčila psa. Nechtěla být vidět, a proto se schovala za plotem.“

„Ta svědkyně vlastně byla sama,“ řekla Rogerssonová. „Její pes totiž umřel. Loni na podzim. Mimochodem, byl to pudl. Jmenoval se Sicka. Tohle také uvedla v tom oznámení.“

„Počkej, počkej,“ řekl Bäckström. „Chceš říct, že ta ženská chodí v noci po zámeckým parku v Drottningholmu s mrtvým čoklem?“

„Vím, co si asi myslíte,“ řekla Rogerssonová a pro jistotu mu věnovala ještě jeden úsměv. „Pokud jsem to pochopila správně, tak svědkyně celá ta léta, co pejsek žil, a to bylo patnáct roků, s ním každý večer absolvovala stejnou procházku. Chodili pořád po stejné trase. Z domu, kde bydlí, směrem na jih, pak jihovýchodně kolem parkoviště před zámeckým divadlem a zase zpátky. Brala to jako rutinu a zůstala u ní i po Sickově smrti. Samozřejmě chodí sama.“

„Já to pořád nechápu. Sicka je pes? Myslím samec?“

„Ano. Je to roztomilé, že?“ řekla Jenny Rogerssonová a nasadila široký úsměv – zářivě bílé zuby a plné rudé rty. „To je přece přezdívka, která…“

„Aha,“ řekl Bäckström. „Když se teď ale…“

„Promiňte, že vás přerušuju, ale dozvíme se konečně, co se vlastně stalo?“ ozvala se ledovým hlasem Annika Carlssonová a přivřenýma očima probodávala Bäckströma, který za to přece nemohl.

„Pardon, trochu se nám to tady zaseklo,“ konstatovala Jenny Rogerssonová, které se slova kolegyně patrně nijak nedotkla. „Abych to zkrátila: máme tu dva muže, pachatele, který je velmi rozčílený, křičí a nadává tomu druhému čili oběti, zároveň něčím mává v ruce. Svědkyně se v první chvíli domnívala, že jde o kousek nějaké silnější roury. Útočník s ní pak přistoupil k oběti, praštil ji přímo do obličeje. Zasažený spadl na zem na všechny čtyři a útočník ho kopal a bušil do něho tím předmětem. Potom se mu ho snažil nacpat mezi nohy a na závěr ho ještě pořádně nakopl do zadku. Poté se prostě sebral, nasedl do auta a odjel. Napadený se znovu postavil na nohy a z místa utekl.“

„Všimla si registračky?“ zeptala se Annika Carlssonová stále odměřeným tónem.

„Ne. Nestihla to. Ale je si dost jistá, že poslední číslice byla devítka, řekla by, že možná i ta předposlední. Takže dvě devítky na konci. Bylo to velké černé auto, které vypadalo draze. Tím si je naprosto jistá.“

„A co ta roura, ta zbraň? Ta zůstala na parkovišti, ne?“

„Ano, jistě,“ přikývla nadšeně Rogerssonová. „Je to skvělé. Ukázalo se totiž, že to nebyla žádná roura.“

„Ne?“ zeptala se méně nadšeně Annika Carlssonová.

„Ne, bušil do něho stočeným katalogem uměleckých předmětů. Svědkyně to měla za rouru. Vydala ho jedna známá anglická aukční síň. Je světoznámá, nabízí umělecká díla. Dívala jsem se na Google, jmenuje se Sotheby’s a je v Londýně. Prodávají drahé obrazy, nábytek, koberce a starožitnosti. V tom katalogu jsou fotografie spousty předmětů, které nabízeli na aukci v Londýně na začátku května. Jen čtrnáct dní předtím, než ho pachatel použil jako zbraň. Ostatně ho tu mám,“ dodala Jenny Rogerssonová a zvedla sáček z průhledného igelitu. Katalog měl zelenou obálku a bylo na něm napsáno Sotheby’s. „Nechala nám ho tu anonymní podavatelka, o které mluvíme. Našla ho na parkovišti a bylo jí jasné, že je to ten předmět, který viděla. Katalog i oznámení dala do obyčejné silné obálky, kterou lze koupit na poště. Kromě toho jsou na tom stopy krve… myslím na katalogu. Cákance a rozmazaná krev. Podle toho, co tvrdí svědkyně, patří s největší pravděpodobností oběti.“

„Jak můžeš vědět, že je to krev?“

Annika Carlssonová se evidentně nechtěla vzdát. Moc vlídná na ni teda není, pomyslel si Bäckström.

„Požádala jsem kolegu Hernandeze z technické skupiny, aby provedl test. Skvrny jsou skutečně od krve. Poslal dokonce vzorek do Ústavu kvůli DNA.“

„Ty myslíš, že máme otisky a DNA té oběti v evidenci?“ zeptal se Bäckström. K čemu to je? pomyslel si. Podle mě je to jasný jako facka. Jeden buzík proplesknul jinýho buzíka. Typická homorvačka, nejspíš se hádali kvůli ceně nějakýho starožitnýho penisu, kterej měla předtím ve sbírce jiná bukvice. Jakýho normálního člověka by napadalo ohánět se nějakým katalogem?

„Ne, nemáme ho,“ odpověděla Rogerssonová. „Ale právě proto je to úžasné: svědkyně totiž toho napadeného muže poznala. Je to její soused. Je si tím jistá, zná ho spoustu let. Mimo jiné o něm píše, že bydlí kousek od něho. Dívala jsem se na něho do databáze. Dosud netrestaný. Vypadá to, že je to jeden z lepších lidí, možná se přátelí s králem, člověk nikdy neví.“

„Povídej,“ vyzval ji Bäckström. Měl pocit, že už se mu superklobása uklidnila. Za to určitě může ten mrtvej pes, pomyslel si. Přestal jsem se soustředit. Možná taky zapůsobili ti dva anální akrobati.

„Je to baron a jmenuje se Hans Ulrik von Comer. Je to takový ten ušlechtilý typ, je mu šedesát tři. Ženatý, má dospělé děti, dvě dcery, obě provdané. Žije v pronajatém domě pouhých několik stovek metrů od zámku, dům je podle všeho součástí majetku královského dvora. Kromě toho se s dvorem stýká. Je to znalec umění, kunsthistorik, zřejmě u dvora pomáhá posuzovat a oceňovat sbírky umění a starožitností. Navíc má vlastní firmu, které obchoduje s uměleckými předměty. Oceňuje je, vykupuje a prodává a tak dále.“

„Podal sám nějaký oznámení?“ zeptal se Bäckström, přestože odpověď znal předem. Ženatý, dvě dcery, proč by zbytečně budil svou ženušku? pomyslel si.

„Ne. Právě to mi připadá zvláštní,“ odpověděla Rogerssonová. „Žádné jsem nenašla. Tak jsem mu zavolala, řekla jsem mu, že u nás bylo podáno anonymní oznámení o tom, že byl napaden, a zeptala jsem se ho, co by mi k tomu mohl říct. Všechno rezolutně popřel. Tvrdil, že v době, kdy se to stalo, ani nebyl v místě svého bydliště. Mluvil dost rozčíleně.“

„Surprise, surprise,“ řekl Bäckström a ostentativně se zadíval na hodinky. „O. K.,“ pokračoval. „Podle mě to je typickej případ, kterej můžem odložit. Napiš tam ‚zločin nespáchán‘, abysme si zbytečně nekazili statistiku, a nech to být. Já ti to pak podčmárnu. Tím končím poradu. Jestli má někdo z vás ještě něco na srdci, jsem až do oběda u sebe v kanceláři. Pak musím bohužel na schůzi na krajskou kriminálku, takže to tady budete muset zvládnout beze mě.“

7

V bezpečném úkrytu za zavřenými dveřmi své kanceláře Bäckström nejprve rozsvítil venkovní nápis Nerušit. Pak se třikrát zhluboka nadechl, odemkl horní zásuvku psacího stolu, vyndal z ní láhev a nalil si pořádného panáka. Jakmile mu chutná ruská vodka udělal dobře v žaludku, vycucal dvě mentolové tabletky. Teprve potom si začal sumírovat dopolední události.

Začalo to jednou starou ženskou, která zapomněla nakrmit svého králíka, což mělo za následek dvanáct trestních oznámení týkajících se násilí. Pachatelkou byla určitě tahle babka, která nám evidentně zdětinštěla. Teď jde o to, smést ta oznámení co nejdřív ze stolu, aby nezvýšily statistiku případů, které se oddělení nepodařilo objasnit.

Bohužel se také zdálo, že stará paní aktivovala – neznámo jak – opravdu nepříjemného týpka, a Bäckström na rozdíl od svých potrhlých kolegů ze skupiny bránící křečky a králíky nevěřil, že by ho sama vyslala provést takový úkol. Jak je proboha možný, že babka zná takovýho chlápka? divil se v duchu. To mi nějak nesedí. Děti ta ženská taky nemá. Copak tu máme dál? Bäckström si zhluboka povzdechl a pro jistou si ještě cvrnkl do sklenice, ačkoli běžně si před polednem potěšení v takové míře nedopřával.

Dva buzíci se poprali jako dvě slečinky před zámkem Jeho Výsosti. Neznámý pachatel si na to vzal katalog a poškozenej, urozenej homouš, se tváří, že o ničem neví. Proč si na to nevzít baseballovou pálku nebo obyčejnou sekeru? pomyslel si Bäckström a povzdychl si. Vtom někdo zaklapal na dveře, nedbaje, že venku svítí červené světlo.

Tady v tomhle baráku to ignoruje jen jeden člověk, pomyslel si. Odklidil láhev ze stolu do zásuvky a zamkl ji vteřinu předtím, než do místnosti vešla Annika Carlssonová.

„Chovej se tu jako doma, Anniko,“ řekl Bäckström, aniž k ní zvedl oči – tvářil se, že si něco čte.

„Díky,“ řekla Annika Carlssonová a položila mu na stůl tlusté plastové desky s oznámeními. Mezitím se stihla posadit.

„Sebrané spisy o utrpení zvířátek,“ upřesnila. „Říkal jsi, že to odložíme.“

„Slíbil jsem to hlavně kvůli tobě,“ řekl Bäckström.

„V tom případě ti dám jednu dobrou radu,“ řekl Annika Carlssonová a opřela se.

Annika Carlssonová si promluvila s kolegy z pořádkové policie v Solně, kteří docílili toho, že paní Linderothová nakonec oběma policistům ze skupiny chránící zvířata i oběma úřednicím z Kraje otevřela dveře svého bytu. Dokonce jí dali tip na nejbližší sousedku paní Linderothové – ta prý byla velmi rozhořčena kvůli bezpráví, kterému byla podle ní sousedka vystavena.

„Podle toho, co tvrdí kolega Axelsson – to je ten, jehož matka je dávnou přítelkyní paní Linderothové –, neměli ani kolegové z Centra, ani ty ženy z Kraje uniformu nebo cokoli jiného, co by ukazovalo, co jsou zač. Podle sousedky paní Linderothové nejprve zazvonili u dveří Linderothové. Pak na ně bouchali a jeden z nich začal otvorem na dopisy křičet, aby otevřela. Ona pak ty dveře pootevřela, i když jen na řetízek, a vysunula z nich tu starou pistoli. Kolegové se lekli a stáhli se zpět na chodbu.“

„A ta Linderothka má ve dveřích kukátko?“ To dělá ta vodka, pomyslel si Bäckström.

Annika Carlssonová se náhle zatvářila dost překvapeně.

„Výborně, Bäckströme,“ řekla. „Už jsi to zase ty! Ne, nemá. Nechala si ho zaslepit. Takže přes něj nemohla vidět, jestli má tahle neohlášená návštěva nějakou legitimaci.“

„A co ta sousedka? Nakolik se jí dá věřit?“

„Bydlí na stejném patře. Její dveře leží přesně naproti dveřím Linderothové, a pokud by tě to zajímalo, kukátko v nich je funkční. Jakmile uslyšela na chodbě hluk, šla se k němu podívat. V určité době to kromě toho natočila na mobil. Obraz za moc nestojí, ale zvuk je dobrý. Přehrála mi to do telefonu, kolegové tam pěkně vyvádějí. Každopádně nechápala, co se děje, chtěla prý zavolat na tísňovou linku. Myslela si totiž, že je to nějaká banda, která přepadává důchodce, a že se právě pokoušejí vniknout do sousedčina bytu. Dvě ženy a dva muži. Nedávno si přečetla v novinách, že operují právě v takovém složení. Že jsou mezi nimi muži i ženy.“

„A ty jsi s ní mluvila? Myslím s tou sousedkou.“

„Co si o mně sakra myslíš? Zavolala jsem jí. A kdyby bylo potřeba, přivedu ji sem.“

No jo, teď už zase mluví jako normálně, pomyslel si Bäckström. Otevřená, pozitivní, žádná agresivita, drží se zpátky!

„Zajímavý,“ řekl Bäckström. Buď v klidu, pomyslel si v duchu.

„Taky si myslím. Tak se o to tady postarej, ať se toho zbavíme,“ řekla, ukázala na svazek oznámení a prudce vstala. „Ještě něco. Ta naše nová akvizice, ta malá Rogerssonová… I když je to prý dcera tvýho nejlepšího kamaráda, není to žádný velký terno…“

„Jak to myslíš?“ V klidu! pomyslel si.

„Vždyť je to ještě děcko, Bäckströme. Teče jí mlíko po bradě. A nic na tom nemění ani ty její velký prsa, na který všichni mužský z oddělení pořád zírají.“ Annika zakroužila rukama ve výši svých prsou, aby ukázala, oč jí jde.

„To snad není takovej problém,“ řekl Bäckström a pokrčil rameny. „Mlíko může týct po bradě i dospělýmu,“ dodal ještě s nevinným výrazem ve tváři. A máš to! pomyslel si.

„Co tím krucinál myslíš? Jaký mlíko?“

„No přece obyčejný mlíko. Co za tím prosím tě vidíš?“

Tak, a teď to naše lesbice dostala, pomyslel si Bäckström a nenápadně posunul pravou ruku k tlačítku aktivujícímu nápis Nerušit. Pro všechny případy, pomyslel si.

„Bäckströme, dej si na mě hodně velkýho majzla!“ řekla Annika Carlssonová. Současně na něho ukázala celou rukou a oči se jí zúžily do tenkých štěrbin.

„Děkuji ti,“ řekl Bäckström. „Taky jsem tě rád viděl. Hezký den ti přeju, Anniko. Vždycky je mi potěšením!“

Jedou po tobě jako šílený, pomyslel si Bäckström, když Annika vyšla ven a zavřely se za ní dveře. Dokonce i Carlssonka, přestože se pouští do utkání jak v otevřený třídě, tak ve smíšený dvouhře.

Přesně za minutu se ozvalo další zaklepání na dveře, tentokrát o něco diskrétnější. Bäckström si ani nestačil odemknout zásuvku.

„Dále!“ zavolal, protože soudě podle intenzity zvuku to nevypadalo, že by se Annika Carlssonová rozhodla pro reprízu své návštěvy.

Je to ještě horší, pomyslel si, když viděl, kdo vchází. Kriminální inspektorka Rosita Anderssonová-Tryggová, padesát let, z nichž na ní každé zanechalo nějakou stopu, živelná pohroma oddělení. Ještě štěstí, že stihl vzít do ruky telefonní sluchátko.

„Budete mě muset omluvit, Rosito,“ řekl Bäckström a zároveň ji odháněl rukou. „Necháme to na zítřek, mám zrovna důležitý hovor,“ dodal a zakryl sluchátko dlaní.

„Zítra? A mohl byste hned ráno? Je to totiž dost důležité.“ Kolegyně Anderssonová-Tryggová se na něho zadívala pohledem, který byl současně podezřívavý a naléhavý.

„Jistě, jistě,“ Bäckström znovu mával rukou, tentokrát méně energicky, a zároveň si přiložil sluchátko k uchu.

Na ty hrozný dveře si musím pořídit zámek, pomyslel si, když kolegyně odcházela. Protože neměl nic lepšího na práci, znovu rozsvítil červené světlo a zatarasil dveře – zablokoval kliku židlí určenou pro návštěvy. Pak se posadil za stůl a odemkl zásuvku.

Tentokrát si dám extra velkýho, rozhodl se. Navíc venku pršelo. Bezútěšné jarní dopoledne, po oknech kanceláře, jeho vězeňské cely, stékaly kapky deště. To je život! pomyslel si a hluboce si povzdechl.

8

V pondělí dvacátého sedmého května měl Bäckström přednášku pro penzisty v Solně o tom, jak se mohou nejlépe bránit proti násilným trestným činům, jejichž závažnost poslední dobou stále stoupá. Když se to dozvěděli jeho kolegové z práce, byli překvapeni, protože Bäckström se takovým činnostem odjakživa vyhýbal a protože o něm věděli, že důchodce z věcně podložených důvodů nesnáší, stejně tak jako malé děti. Jsou hašteřiví, nespolehliví, obecně jim není možné porozumět a současně si vyžadují od zcela normálních a tvrdě pracujících lidí až přehnanou pozornost. Kromě toho jsou cítit. Krátce řečeno: malé děti i penzisti představují zbytečné výdaje. Bäckström v tom měl jasno a jasné by to mělo být i všem myslícím lidem. Tentokrát ale udělal výjimku.

Měsíc předtím mu zavolal jeden z početného zástupu jeho známých mimo policejní svět. Tento představitel externích kontaktů byl majitelem stavební firmy a mnoha nemovitostí v oblasti a Bäckström mu v minulosti pomáhal, když se dostal do nějakých problémů. Prospěch z toho měli samozřejmě oba a vše probíhalo maximálně diskrétně.

„Bäckströme, v pondělí bych tě chtěl pozvat na večeři,“ začal jeho známý v telefonu. „Mám pro tebe takový malý návrh. Myslím, že by tě to mohlo zajímat.“

„To zní suprově,“ řekl Bäckström, který dbal na stav svých peněžních prostředků. Již o dva dny později se sešli v salonku jedné lepší restaurace v centru. Jedli, pili a bavili se o obchodech.

Majitel firmy potřeboval, aby mu Bäckström pomohl s jeho nejnovějším projektem, zaměřeným právě na penzisty. Šlo o bytové družstvo se stovkou bytů na výjimečném místě nedaleko Karlberského kanálu, navíc v prostředí, kde budou obyvatelé chráněni před zločiny. Navíc to nebudou jen tak ledajací důchodci. Nejlépe by je bylo možné popsat jako skutečně zámožné občany v důchodovém věku, kteří svůj volný čas dělí mezi vyjížďky na lodi, golf, ochutnávky vín, návštěvy koncertů, plavby do ciziny a dlouhé obědy v kruhu svých dětí a vnoučat na toskánském venkově.

Bäckström byl přesto poněkud skeptický, protože to neodpovídalo jeho chápání důchodců jakožto příliš starých spoluobčanů s prošlou dobou spotřeby, kteří jsou obyčejným slušným lidem leda tak na obtíž. Velmi zámožní senioři? V jeho pojetí světa se v případě důchodců jednalo jen o bandu babek a staříků s postiženými končetinami, nepřiléhajícími zubními náhradami, chodítky a naslouchátky, kteří se pohybují v nezaměnitelném odéru moči a kteří si neustále stěžují, že by potřebovali mít víc peněz a další operaci kyčlí. Jejich krátkodobá paměť se podobá cedníku a ze všeho nejčastěji si doma zapomínají peněženku. Jako svou oběť by si je vyhlédl buď pachatel, který je slepý, nebo těžce duševně zaostalý.

„Kdybys jenom věděl, Bäckströme, jak jsi tentokrát vedle!“ řekl mu jeho známý a současně mu dolil do sklenice pořádnou dávku poctivé ruské vodky.

„Poslouchám.“ Bäckström přikývl a vypil naráz polovinu sklenice.

Tady se nejedná o obyčejné penzisty, zopakoval jeho hostitel. Mluvil o přibližně sto tisících švédských občanů nad šedesát let, kteří rozhodují o více než polovině všech příjmů země a které během podstatné části jejich bdělého stavu znepokojuje to, že by mohli být vystaveni zločinu. Týrání, přepadení, okradení, ale třeba i tomu, že by jim někdo poškrábal lak na mercedesu. Bäckström, muž, který si již mnohokrát poradil se zločinem, se nyní ocitl na prvním místě seznamu těch, kteří by jim v tomto směru mohli udělit dobré rady.

„Tohle by byl tvůj úkol, Bäckströme,“ konstatoval jeho známý a zdůraznil to tím, že pozvedl svou sklenici s osmnáctiletou whisky. „Vůbec netušíš, jak jsi populární. O co jde: nejdřív je přiměřeně vyděsíš a pak je uklidníš tím, že zdůrazníš důležitost takového bezpečného bydlení. O detaily se postarám já. Bude to jednoduché. Zajistím, abys dostal napsanou přednášku, a podle ní pojedeš. Bäckströme, věř mi, že do takhle zabezpečeného domu by se pokusil proniknout jen sebevrah.“

„Rozumím,“ řekl Bäckström. „Já ti rozumím,“ zopakoval pro jistotu.

Plán měl ovšem stále jeden háček, a ne malý. Bäckström měl své zásady a nechat si zaplatit za něco takového jim odporovalo. A protože téměř celý svůj bdělý čas věnoval práci policisty, dbal na to, aby těch několik málo hodin, které mu po službě zbyly, věnoval svému soukromí. Pokud se policista rozhodl věnovat činnosti, jakou je přednáška, jeho zaměstnavatel ho odměnil pár hodinami náhradního volna. Kde na to má vzít čas, když ho má tak málo a je tak přetížený?

„Ale prosím tě, Bäckströme,“ řekl jeho známý a mrkl na něho. „Špatně si to vykládáš. Uděláme to jako vždycky. Ty ryze praktické záležitosti ti nemusí dělat starost. Půjde tedy o takový krátký úvod na čtvrthodinku, možná dvacet minut. Text, kterého se budeš držet, zadám našemu tiskovému oddělení… a potom bude ještě následovat čtvrthodinka na dotazy. Tak co ty na to?“

„Nezní to tak špatně,“ odpověděl Bäckström, který už v duchu viděl hnědou obálku.

„Takže jsme dohodnuti,“ řekl majitel firmy. „A já tě pak pozvu na super večeři.“

Poté si oba muži podali ruce a připili si na uzavřený obchod. Když pak uplynul měsíc, přišel čas na jeho provedení.

9

Setkání s penzisty se konalo v sídle stavební firmy, které se nacházelo v Solně, v sousedství Národního fotbalového stadionu. Jen co Bäckström vešel do mramorem obloženého foyer, udeřila ho do nosu pronikavá a sladká vůně peněz. Přítomní v počtu kolem stovky přesně odpovídali tomu, jak je vylíčil majitel firmy. Ženy měly na sobě kabátky z kašmíru, perlové náhrdelníky a barevné francouzské šátky z hedvábí, zatímco jejich manželé si oblékli modrá saka, kalhoty v pastelových barvách a boty s koženými střapci. Navzájem se líbali na tváře, šveholili, huhňali a někteří z nich už začali nenápadně usrkávat šampaňské. Jasný signál, že Bäckströmovou přednáškou večer neskončí, dávali lidé v bílých zástěrách, kteří prostřeli veliký stůl s bufetovým občerstvením, na němž nechyběly krabí ocásky, kaviár a kachní paštika. Bäckström posluchačům otevře oči, přinese jim světlo a především jim vysvětlí zásadní význam bezpečného bydlení, aby se následně mohli zapsat do seznamů zájemců o ně; ty už na ně čekaly na stolech.

Žádní obyčejní penzisti, pomyslel si Bäckström. Rušily ho tu vlastně jen dvě osoby. Dvě místní legendární postavy, a to nejen v očích zaměstnanců policejní budovy, v níž Bäckström pracoval. Zároveň to byli jeho staří známí, kteří se před několika lety promítli i do jednoho případu, konkrétně do vraždy, kterou vyšetřoval: Mario Grimaldi, zvaný Kmotr, a Bäckströmův starý souputník Rolle Stålhammar, přezdívaný Steel.

Mario Kmotr Grimaldi měl podle toho, co se povídalo v policejní budově, vlastnit polovinu obvodu, a to navzdory tomu, že opakovaně přiznával nulové příjmy a jeho jméno pár desetiletí figurovalo na prvním místě seznamu úřadu pro vyšetřování hospodářské kriminality. Snaha úřadu i policie byla marná – Grimaldimu nebyla za celý jeho dlouhý život udělena ani jedna pokuta za špatné parkování, a kromě toho už o něj několik posledních let neměli zájem, protože Grimaldi podle vyjádření mnoha lékařů trpěl Alzheimerem a od těchto odborníků měl černé na bílém, že není schopen výslechu. Vzhledem k jeho nulovým příjmům bylo nanejvýš nejasné, co tu teď pohledává.

Neduhy a nedostatek příjmů ovšem nikterak nepoznamenaly jeho vzhled. Byl stále stejně opálený a ve svém černém obleku, bílé košili a botách bez třásní byl elegantní jako kterýkoli mafiánský boss.

„Tebe znám,“ řekl Kmotr a zapíchl ukazováček, zušlechtěný pečlivou manikúrou, do prsou přednášejícího. „Počkej… nic neříkej,“ pokračoval a při úsměvu odhalil zuby bílé jako umyvadlo v Bäckströmově koupelně, zatímco Bäckströmovi hrozil vztyčeným prstem. „Už vím! Beck, ty jsi komisař Evert Beck. Já to věděl. Dívám se na tebe v tom seriálu, co běží v televizi.“

Hele, dej si na mě bacha, ty špageťáku! pomyslel si Bäckström a zadíval se na něho zlým pohledem, jak by to udělal Clint Eastwood.

„To jsem rád, že jsi tady, Becku!“ pokračoval Kmotr. „Doufám, že budeme sousedy. Kdybys měl zájem, v přízemí bude za slušnou cenou nějaká garsonka, takže…“

„Bäckström tu dnes bude mít přednášku,“ přerušil ho Rolle Stålhammar, bývalý detektiv z kriminálky v centru Stockholmu a několikanásobný mistr Švédska v boxu v těžké váze, známý svou fyzickou silou, jak by mohly dosvědčit tisíce grázlů, které za svou čtyřicetiletou policejní kariéru dostal do cely. Rolle Steel Stålhammar byl muž se znamenitou pověstí v obou táborech.

Nyní byl už několik let v důchodu. Narodil se a vyrůstal v Solně a už od dětských let se kamarádil s Mariem Grimaldim, který se dostal do Švédska s rodiči s první vlnou gastarbeiterů v padesátých letech. Jejich kamarádství vydrželo až dodnes. Kromě toho byl stálým návštěvníkem dostihů v Solvalle. A protože se nyní objevil tady, žlutý jako citron, tedy věren své pověsti, nabízelo se jediné vysvětlení: jeho nejlepší kamarád se konečně rozhodl a zaměstnal ho jako svého lokaje. Navzdory tomu, že Steel se ve svých džínech, kostkované flanelce a odřené kožené bundě výrazně lišil od ostatních v publiku.

„Vypadáš odpočatě, Rolle,“ řekl Bäckström a mile se usmál. „Skončil jsi s pitím?“

„Jsem v lepší formě než kdy dřív,“ potvrdil mu Steel, žijící policejní legenda, a zadíval se na něho očima, které se zúžily do tvaru střílen. „Dík za kompliment. A jestli se cejtíš na tříkolovej zápas, dej klidně vědět. Slibuju, že nebudeš trpět dlouho!“

Tohle není normální, ten chlap je životu nebezpečnej, pomyslel si Bäckström a spokojil se s tím, že jen zamyšleně pokýval hlavou. Rozhodně nestál o to, aby Rolle se svými pěstmi jako palice vstoupil do cesty ke hnědé obálce, od níž ho dělil už jen krůček.

Pak to začalo. Zaměstnanec firmy zodpovědný za PR a pořádání konferencí představil muže, který jim bude přednášet. Toho publikum přivítalo potleskem, dlouhým a vřelým, ovšem nesklouzávajícím k příliš plebejskému aplausu.

Everet Bäckström splnil svůj úkol do puntíku. Přiměřeně posluchače vystrašil vyprávěním hned několika hrůzyplných historek, které čerpal z vlastních zkušeností, nabytých na policejní frontě. Pak je uklidnil: čerpaje ze stejných zdrojů, podělil se s nimi o své názory na to, jak by měl vypadat účinný boj proti zločinnosti. Závěrem zdůraznil obecně platnou potřebu, aby se přední spoluobčané, kteří disponují potřebnými prostředky – mnozí z nich právě sedí v publiku –, bránili zločinu také vlastními silami. V tomto ohledu kladl zvláštní důraz na význam bezpečného bydlení.

„Se zločinci se nikdy nesmí vyjednávat,“ řekl nakonec a věnoval publiku nejpronikavější eastwoodovský pohled, jakého byl vůbec schopen. „Podáte-li zločinci prst, bude chtít celou ruku. Tak to prostě je,“ konstatoval. Závěrečný potlesk, doprovázející nadšení vyvolané jeho slovy, byl tak silný, že se téměř přiblížil k tomu plebejskému.

Na úplný závěr dostaly prostor otázky publika. Bäckström je zvládl bravurně, a když odcházel, lidé mu podávali ruce, poplácávali ho po zádech a zahrnovali hřejivými slovy. Jeho vystoupení pochválili dokonce i Kmotr Grimaldi a Rolle Steel. Mario měl s sebou dámskou společnost. Ta kdyby byla o nějakých třicet let mladší, možná by byla odměněna i Bäckströmovou superklobásou. Impozantní blondýna, o deset centimetrů vyšší než Mario, byla soudě podle jejího exteriéru mladší než její kavalír, ale jinak se podobala ostatním přítomným ženám, družkám postarších mužů přes šedesát, kterým evidentně patřilo celé Švédsko.

„Martine, musím ti teď představit svou nejdražší,“ řekl Mario a blýskl oběma řadami zubů. „Kráska říká, že patříš k jejím velkým oblíbencům. Sleduje tě v televizi.“

„Komisaři, neuvažoval jste nikdy o tom, že byste vstoupil do politiky?“ řekla Kráska a mávla hubenou opálenou rukou obtíženou brilianty, velkými jako lískové oříšky.

„Ne,“ odpověděl jí Bäckström. „Mám dost své práce.“ To je prostej fakt, pomyslel si a usmál se na zubícího se svůdníka, který se vytahoval po jejím boku. Chce to Kráska, pomyslel si. Ta to cáluje. Budu se o tom muset zmínit u kolegů z hospodářský kriminality.

„To je mi líto,“ konstatovala Kráska. „Jsem přesvědčena o tom, že byste byl vynikající ministr spravedlnosti. Bůh ví, že naše matka Svea potřebuje, abychom jí v těchto časech pomohli. Slibte mi, že o tom budete přemýšlet, ano?“ dodala a pohladila ho po paži.

„Slibuji,“ řekl Bäckström. Zase jedna! Ty ženský si vážně nedaj pokoj!

„Bäckströme, ty jsi rozenej politik, to je jasná věc,“ přidal se Rolle Stålhammar. Zamrkal na něho a současně si ukazováčkem pravé ruky přejel po nose. „Stačí, aby tě člověk poslouchal pár minut, a hned vidí, že máš přirozenej talent. Řekni a já ti slibuju, že se donutím jít k volební urně. Ode mě máš jeden hlas jistej. A pak tady od Krásky. To jsou hned dva, jestli dobře počítám.“

Ten chlap je snad psychopat. Komu by se chtělo s ním takhle klábosit? pomyslel si Bäckström. Nic neřekl, jen kývl na Rolleho a Maria a nakonec naznačil lehký polibek na velmi útlou pravou ruku, kterou Kráska mezitím pozvedla. Cestou z budovy odmítl pozvání zástupce firmy a pořadatele přednášky k prostřenému stolu s tím, že má několik důležitých záležitostí, které si žádají jeho přítomnost v sídle policie v Solně. Když vykročil na ulici, už ho tam čekala velká černá limuzína.

„Vítám vás, pane komisaři,“ řekl šofér a zabouchl za ním zadní dveře.

„Byl to úspěch!“ konstatoval jeho hostitel, jakmile Bäckström usedl ke stejnému prostřenému stolu, u něhož spolu seděli před měsícem. „Mluvil jsem s jedním ze svých spolupracovníků, úplně se rozplýval. Ostatně, nikdo nečekal, že by to mohlo dopadnout jinak,“ dodal a naznačil svou sklenicí, že je čas na uvítací přípitek.

„Díky,“ řekl Bäckström. Pozvedl svou sklenici a současně si vzal tučnou hnědou obálku, která ležela nenápadně zasunutá pod jeho talířem, a přemístil ji na bezpečnější místo v náprsní kapse svého saka.

„Zarazila mě jen jedna věc,“ začal Bäckström, který si v tu chvíli vzpomněl na Maria a Rolleho.

„Jsem jedno velké ucho,“ řekl jeho hostitel.

„Viděl jsem tam taky jednoho starýho známýho, Maria Grimaldiho. Určitě uvažuje o tom, že půjde do toho tvýho bezpečnýho bydlení.“

„Kmotr,“ řekl hostitel, přikývl a mírně se pousmál. „Vím, co si nejspíš myslíš. Ale když se v práci podíváš do vaší databáze, dozvíš se, že Kmotr je švorc a totálně blbne.“

„Tak nějak,“ potvrdil Bäckström. „Co tam teda dělal?“

„Je to s ním přesně naopak,“ řekl hostitel a zatočil svou skleničkou. „Kromě toho mi v minulosti prokázal několik služeb. Takových, které nejdou odmítnout.“

„Mario tam byl s jedním mým bývalým kolegou. Jmenuje se Rolle Stålhammar. Všude ho s sebou vláčí. Co o něm víš?“

„Tohle jméno slyším poprvé v životě,“ řekl hostitel. „Říkáš, že je to bývalý policajt? To víš, Mario se zná s úplně každým a holt jsou mezi nimi i tví kolegové.“

„No nic,“ řekl Bäckström a pokrčil rameny. Ještě uvidíme, pomyslel si. To by mě zajímalo, kterej z kolegů by to mohl bejt.

Když se pak Bäckström o několik hodin později odebral na lůžko, otevřel hnědou obálku a spočítal její obsah. Kdo je dost bohatej na to, aby se mohl stát ministrem spravedlnosti? pomyslel si, zavrtěl hlavou a zastrčil obálku pod polštář. Pak usnul a spal hlubokým spánkem, dokud ho nevzbudil déšť bubnující na parapet okna jeho ložnice.

10

Felicii Petterssonové bylo osmadvacet. Ve sboru působila pět let a vlastně měla zůstat u pořádkové policie, nebýt toho, že si před několika měsíci v souvislosti s jedním utkáním ve florbalu utrhla vazy. Ukázalo se, že je to vážný úraz a je těžké ho skloubit se službou pořádkové policistky. Místo toho usedla v recepci policejní budovy a strávila tam více než měsíc, dokud si jí náhle nevšiml Bäckström. Stalo se to navíc v pátek dopoledne, kdy měl báječnou náladu a byl na cestě na Kungsholmen, kde ho čekal jeden důležitý oběd.

„Co tady sakra děláš?“ zeptal se tehdy překvapeně a už o týden později byla Felicia členkou jeho oddělení závažných trestných činů.

Bäckström měl pro Felicii tak trochu slabost, což by vlastně neměl s ohledem na její původ a to, co o ní za jeho zády šířily zlé jazyky. Felicia se totiž narodila v Brazílii, v dětském domově v São Paulu, a když jí byl pouhý rok, byla adoptována švédským manželským párem, dvěma policisty, kteří žili na Mälarenských ostrovech u Stockholmu.

Před několika lety, v době, kdy byla poprvé na praxi na kriminálce v Solně, pomohla Bäckströmovi vyřešit dvojnásobnou vraždu a získala si jeho důvěru tím, že na rozdíl od všech ostatních natvrdlých kolegů chápala, co jim Bäckström sděluje, a vždycky udělala to, co jí řekl. Bäckström si ji oblíbil navzdory přesvědčení, že správným policajtem může být jen správný muž a že správná žena by se měla věnovat jemnějším úkolům (byl natolik moudrý, že to, co tím konkrétně myslí, si nechal pro sebe).

Po pondělní poradě se Feliciina nejbližší nadřízená Annika Carlssonová rozhodla, že spolu s Felicií znovu vyslechne Fridu Fridensdalovou. Doufala, že jim bude schopna označit muže, který pronikl do jejího bytu a vyhrožoval jí.

Z tohoto důvodu věnovala Felicia Petterssonová zbytek dne nepříliš povznášejícímu úkolu vytipovat a vyhledat s pomocí popisu, který jim poskytla poškozená, možné pachatele. Když s tím skončila, měla ve svém počítači uložených více než sto fotografií mužů ze Stockholmu a blízkého okolí, kteří by podle policejního rejstříku byli schopni udělat to, co hledaný provedl poškozené.

Annika Carlssonová si mezitím promluvila s Fridou Fridensdalovou, která byla velmi neochotná, a Annice dalo hodně práce, aby ji přemluvila ke spolupráci.

Poškozená nakonec souhlasila, ale jen s podmínkou, že výslech se bude konat ráno v devět v její kanceláři a bude trvat nanejvýš půl hodiny.

11

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala se Felicia, když seděly v úterý ráno ve služebním voze.

„Je na tom špatně,“ odpověděla Annika Carlssonová. „Hodně špatně. Musíme doufat, že budeme úspěšné. Znáš to: když musíš, je to, jako bys ráda,“ dodala, kývla na svou mladší kolegyni, usmála se a lehce ji dloubla do boku.

„Ukážu jí ty fotky a ty budeš sledovat její reakce. Co říkáš?“ navrhla Felicia.

„Přesně tak jsem to chtěla udělat,“ odpověděla Annika. Když máš štěstí, stihneš to lidem vyčíst z očí dřív, než začnou vrtět hlavou, pomyslela si.

Téměř o čtvrt hodiny později vešly na pracoviště Fridy Fridensdalové. Annika Carlssonová, která tu nebyla poprvé, si všimla, že u recepční stojí člen firmy Securitas. Když s Felicií vešly, mírně se na ně usmál a kývl hlavou.

„Jsme od policie,“ řekla Annika Carlssonová a ukázala mu svou legitimaci. „Jdeme za Fridou.“

„Očekává vás,“ přikývla recepční, usmála se a začala jim ukazovat: „Dejte se tady tou chodbou vlevo. Třetí dveře. Kdybyste chtěly kávu a vodu, tak mi řekněte.“

„Děkuji,“ řekla Annika.

Kávu ani vodu žádná z nich nechtěla. Ani poškozená. Když jí to Annika navrhla, zavrtěla odmítavě hlavou.

„Ne, nepřeju si nic víc než mít to za sebou. A pak klid,“ řekla.

„O. K.,“ řekla Annika a lehce ji pohladila po rameni. „To zvládneme,“ dodala.

Pak se usadily ke konferenčnímu stolu. Felicia ke svému notebooku, Frida vedle ní – tak blízko, že Felicia slyšela její dech a cítila strach, který z ní čišel. Annika Carlssonová si sedla ke stolu tak, aby viděla na výraz Fridiných očí i na fotografii, kterou bude mít před očima.

Jak bych tě popsala? zamyslela se Felicia poté, co otevřela notebook a zapnula ho. Žena ve středním věku, štíhlá, obyčejný vzhled i oblečení. I když zrovna teď ne. Teď jsi jen žena, která je na pokraji zhroucení.

„O. K.,“ začala Felicia. „Tak se do toho hned pustíme. Prosím vás, pořádně si ty fotografie prohlédněte. V klidu. Až budete chtít vidět další snímek, stačí, když trochu zavrtíte hlavou. Když uvidíte někoho, koho poznáte nebo si ho budete chtít pro jistotu prohlédnout důkladněji, řekněte.“

„Dobře,“ řekla Frida a současně si přiložila na ústa klouby prstů na pravé ruce.

U několika prvních fotografií Frida rychle vrtěla hlavou, ale čím jich přibývalo, tím větší potíže jí dělalo se na ně dívat.

Panebože, jak zvládne sto dvacet fotek? pomyslela si Annika Carlssonová. Vtom jí to uviděla na očích. Frida to navíc vyjádřila slovy.

„To je on!“ vykřikla Frida Fridensdalová a zakryla si rukama obličej. „Proboha, dejte ho pryč! Říkám, dejte ho pryč!“ zakřičela, vstal a otočila se k notebooku zády. Náhle se rozplakala, až se jí roztřásla ramena.

Číslo 25, řekla si v duchu Annika Carlssonová, a protože to byla Annika Carlssonová, nepotřebovala k tomu, aby zjistila identitu muže, Feliciin notebook. Angel García Gomez, pomyslela si. Kdyby tohle byla loterie, pak by tenhle chlap byl tou nejhorší možnou výhrou.

Felicia ho také poznala. Ne snad proto, že by se s ním někdy setkala, ale díky své skvělé paměti. Angel García Gomez, pomyslela si. Dítě chilské matky, která se dostala do Švédska na počátku sedmdesátých let jako politická běženkyně, a neznámého otce. Třicet pět let, ve svých kruzích známý především pod přezdívkou El Loco – Cvok.

To by mě zajímalo, proč mu tak říkají, pomyslela si Felicia, když se začala pídit po informacích o něm v databázi. Z několika prostých důvodů nic nenašla. Když ho policisté fotili, vypadal dobře, dokonce se do objektivu mírně usmíval. Formálně vzato nebyl do ničeho namočený, pokud pomineme společnost, v níž se pohyboval. Veškerá podezření, která proti němu v minulosti policie vznesla, byla odložena, nebylo možné mu cokoliv dokázat.

Než poškozenou jakžtakž utěšily, potřebovaly k tomu Annika s Felicií půl hodiny a mnoho papírových kapesníčků, uklidňujících doteků a utěšujících slov. Když se jim to konečně podařilo, došlo jim, že s vyšetřováním tady skončily.

Frida Fridensdalová se několikrát zhluboka nadechla. Pak se otočila k Annice Carlssonové, podívala se jí zpříma do očí a řekla:

„Chtěla bych to oznámení stáhnout. Už s tím nechci mít nic společného. Chci mít klid.“ Celou dobu přikyvovala.

„Nemusíte se ničeho bát,“ snažila se ji uklidnit Annika Carlssonová. Posadila se před ní na bobek a vzala její ruce do dlaní, jako by Frida byla malá holčička.

„Kašlu na vás. Chci mít klid. Už tomu nevěnuju ani vteřinu. Kromě toho jsem mluvila se svým advokátem. Říká, že mě nemůžete k ničemu nutit.“

Frida se potom opět rozplakala, tentokrát odevzdaně, a začala posmrkávat. Současně vrtěla hlavou jako někdo, kdo se už rozhodl.

12

Přibližně v době, kdy se jeho kolegyně Carlssonová a Petterssonová pokoušely vlít poškozené odvahu do žil, vešel Bäckström, posílen osmi hodinami spánku a vydatnou snídaní, do své kanceláře. Byl spokojen i s taxikářem, který ho vezl do práce. Ten během celé jízdy nepronesl jediné slovo. Teprve ve chvíli, kdy zastavili před policejní budovou v Solně a Bäckström začal hledat po kapsách peníze, řekl:

„Vy jste komisař Bäckström, že? To vy jste střílel na ty zatracený Íránce, že jo?“

„A vy jste kdo?“ zeptal se Bäckström. Taxikář mluví lámanou švédštinou, pomyslel si, a podle vzhledu je to typickej Arab. Jestli má něco za lubem, asi bych mu měl dát čuchnout k sigemu.

„Jsem z Iráku, komisaři. A tuhle jízdu máte gratis,“ řekl muž, nasadil široký úsměv, zasalutoval zaťatou pěstí a odjel.

Úterky jsou každopádně lepší než pondělky, pomyslel si Bäckström, když usedl za svůj stůl, rozsvítil červené světlo a uchopil hrnek s čerstvě uvařenou kávou. Měl nejvyšší čas vyřídit jistou záležitost, pokud nechtěl ohrozit oběd, na který už se těšil.

Pak zavolal šéfce skupiny zabývající se ochranou zvířat, komisařce Love Lindströmové. Soudě podle jména a její práce byla stejná jako všechny ženské bez ohledu na pohlaví, které podkopávají celý policejní sbor i jeho svaté poslání.

„Bäckström,“ řekl Bäckström. Stačilo mu, když se představil jen takhle, byl přece nejznámějším a nejuznávanějším policistou v zemi.

„Těší mě, Bäckströme,“ řekla Lindströmová a její slova zněla upřímně. „Je mi jasné, proč voláte. Jak vám můžu pomoct? Kolegové z mé skupiny zažili hrozné věci.“

„Hm. Otázka spíš zní, co já můžu udělat pro vás.“

„Jak to myslíte?“

„Vemu to stručně,“ řekl Bäckström. Počáteční nadšení už ji přešlo, pomyslel si.

Nejprve jí popsal pachatelku, starší, osaměle žijící ženu, zmatenou babku, která je už jednou nohou v hrobě. Pak krátce shrnul vniknutí do bytu, které provedli dva její kolegové ze skupiny a dvě ženy z Kraje.

„Čtyři osoby, kterým bylo sotva polovic co té babce. Křičeli a bušili jí do dveří. Žádný z nich neměl uniformu, všichni byli v civilu, a nikdo z nich se ani nepokusil té ženské ukázat legitimaci. To se pak asi není co divit, že si to vyložila tak, že se jí do bytu snaží proniknout lidi, kteří přepadávají důchodce.“

„Počkejte, počkejte. Oni jí legitimaci samozřejmě ukázali. Kolegové jí sdělili, že jsou od policie. Samozřejmě že to udělali.“

„Neříkejte,“ pochyboval o tom Bäckström. „Jak to můžete vědět?“

„Mohl byste chviličku počkat?“ zeptala se evidentně vystresovaná Lindströmová.

„Jistě,“ odpověděl Bäckström. Je to čím dál lepší, pomyslel si.

„Promiňte, že jste musel čekat,“ řekla Lindströmová o pět minut později. „Právě jsem mluvila s oběma kolegy, kteří tam tenkrát byli, a oba mi dosvědčili, že té paní legitimaci opravdu ukázali. Obávám se, že pokud paní Linderothová tvrdí něco jiného, tak lže.“

„Ale neříkejte,“ zopakoval Bäckström. „Tak mi teda povězte, jak to udělali. Myslím, jak jí ukázali tu legitimaci.“

„Jak říká kolega Borgström, Thomas Borgström, podržel legitimaci před kukátkem ve dveřích a současně té paní nahlas a zřetelně oznámil, že jsou policisté. Doplnil také důvod jejich návštěvy. Druhý kolega od nás, Bodström, Claes Bodström, potvrzuje, že to proběhlo přesně takhle.“

„Říkáte u kukátka ve dveřích? U dveří paní Linderothové? A kolega Borgström to potvrzuje?“

„Ano, taková kukátka jsou přece dneska ve všech novostavbách běžná. Ta paní bydlí v domě postaveném jen před několika málo lety.“

„V tom případě se obávám, že máme problém,“ řekl Bäckström.

„Problém? Jak to myslíte?“

„Paní Linderothová totiž ve dveřích kukátko nemá. Chci říct: žádné funkční. Ostatní v domě je mají, ale ona ne. Když jí ho tam družstvo chtělo nainstalovat, bránila se. A když ho nechtěli odstranit, nechala ho zaslepit. Prý nestojí o to, aby jí bylo vidět do bytu. Jak jsem říkal, začíná být už trochu pomatená, to někdy staří lidi bývají.“

„To tvrdíte vy. Byl jste se tam podívat?“

„Bohužel je to tak, jak říkám,“ konstatoval Bäckström, aniž by zašel do detailů. „Navíc máme jednu svědkyni. Bydlí na stejném patře a celé to takzvané vniknutí viděla. Z nějakého důvodu to popisuje naprosto stejně jako stará paní Linderothová.“

„Chcete říct, že je to tvrzení proti tvrzení? Tak to na mě působí. Tvrzení proti tvrzení.“

„Je mi líto,“ řekl Bäckström. „Nebude to tak jednoduché, jak to vypadá. Myslím – aniž bych předjímal, že vaši kolegové budou předběžně vyšetřováni kvůli služební chybě –, že tentokrát půjde o něco mnohem horšího. Je to moc špatné, pokud mi rozumíte. Zmínil jsem se, že vám právě volám ze svého mobilu? Ty dnešní mobily nemají špatné vybavení: kamera, mikrofon, zvukový záznam. Jestli mi rozumíte…“ Jen si to trochu užij, ty náno hloupá! pomyslel si.

„Rozumím, ale…“

„Měl bych pro vás dva návrhy,“ přerušil ji Bäckström. Dřív než se poděláš, pomyslel si.

„Ano, poslouchám… poslouchám vás.“

„Nejjednodušší by pochopitelně bylo, kdybych předvolal ty vaše dva kolegy a ty dvě z Kraje k nám na výslech.“

„Já myslím, že to nebude třeba.“

„Doufejme, že ne. Mám v úmyslu to odložit a nechat je všechny být. Vaše kolegy, ty dvě z Kraje, naši svědkyni i tu Linderothovou.“

Tahle je přesně ten typ, co hned složí zbraně, pomyslel si Bäckström, když končil hovor. Zatímco lovil z kapsy klíček, kterým si chtěl otevřít malou zásuvku a dopřát si několik zasloužených kapek, ozvalo se zabušení na dveře. Bylo silné, jako by někdo bouchal pěstí. Ještě štěstí, že si Bäckström zatím nestihl pořídit zámek, jinak by ta osoba venku snad vykopla dveře.

„Prosím, posaď se, Anniko!“ řekl Bäckström a ukázal na židli určenou pro návštěvy.

„Krucinál!“ vyhrkla Annika Carlssonová a rozhodila rukama. „Krucinál!“

„Tak teda povídej,“ vyzval ji Bäckström, ačkoli si už předem domyslel, jak to celé dopadlo s poškozenou Fridou Fridensdalovou a jejím trestním oznámením, které mohlo skončit odsouzením za nebezpečné vyhrožování, pokud by ovšem měla poškozená sílu dotáhnout to až k soudu.

13

„Naše poškozená je tím úplně mimo hru,“ povzdechla si Annika Carlssonová a rezignovaně pokrčila rameny. „I když dřív, než to zabalila, nám ho aspoň označila. Do kopru to šlo až pak.“

„Tak kdo je to?“ zeptal se Bäckström.

„Angel García Gomez.“

Páni, pomyslel si Bäckström, ten pošuk! Spojení Garcíi Gomeze se starou paní Linderothovou, Elisabeth, jak jí prý říkal, se mu zdálo být naprosto neuvěřitelné.

„Jak moc si byla jistá?“

„Ani trochu nezapochybovala. Měl bys vidět, jak zareagovala, když uviděla jeho fotku. Tos jí musel hned věřit.“

Angel García Gomez, opakoval si v duchu Bäckström. To není chlápek, kterýho by si člověk pozval domů na čaj.

„Takže ona už nechce spolupracovat?“

„Přes to nejede vlak. Pro jistotu mi před chvílí zavolal její advokát a požadoval, abychom předběžné vyšetřování okamžitě stopli a odložili.“

„No jo,“ řekl Bäckström. „On o tom ale nerozhoduje.“

„Co uděláme?“

„Zjistíme, jaká je vazba mezi naší bábi a tím Garcíou Gomezem.“

„Hm, ale já zatím nic nenašla,“ povzdechla si Annika Carlssonová. „Je to naprostá záhada.“

„Jo, ale právě v tomhle je kouzlo našeho povolání,“ zamudroval Bäckström.

„Nejlíp bude, když se jí rovnou zeptáme. Myslím paní Linderothové.“

„Prdlajs,“ odsekl Bäckström. „Nejdřív to zkusíme zjistit sami. Teprve pak možná půjdem za ní. Už jsi mluvila s kolegou Axelssonem? Neříkali jste, že se jeho matka kamarádí s Linderothovou?“

„Právě jsme spolu mluvili. Nic o tom neví. Překvapilo ho to stejně jako nás dva.“

„To je divný,“ řekl Bäckström. Krucinál, je to naprosto nepochopitelný, pomyslel si.

„Jak to vypadá s těmi oznámeními?“ zeptala se Annika Carlssonová a kývla bradou k plastovým deskám na Bäckströmově stole.

„Odloženo, vyřízeno,“ odpověděl Bäckström. „Bylo to jen takový běžný nedorozumění. To se občas stává. Co sis prosím tě myslela?“

„Vidím, že umíš být i milej, Bäckströme,“ řekla Annika Carlssonová, usmála se a vstala.

Ty po tobě ale jedou, pomyslel si Bäckström, jakmile zmizela za dveřmi. Nejvyšší čas na obídek. To by mu ale nesměli pořád bouchat na dveře nějací blbci.

„Dále!“ zařval.

14

Navzdory tomu, že se posílil obědem, že odvrátil nebezpečí nedodržení zásad pitného režimu a že se postaral o správnou hladinu cukru v krvi, měl Bäckström tak špatnou náladu, že neměl ani sílu předstírat, že má práci jinde, zajet si domů a věnovat tam několik hodin životodárnému spánku.

Co to, my lidi, žijem za životy? pomyslel si, když se vrátil do své kanceláře, na jejíž klice neustále visel některý z jeho bezradných a tápajících spolupracovníků. Energie jako by došla i kriminálním živlům, které přestaly v pravidelných intervalech podporovat okruh stejně smýšlejících, a narušily tak práci zaměřenou na prevenci kriminality. Od posledního skutečně zajímavého vyšetřování vraždy uplynulo půl roku – a co teď Bäckström řešil místo toho? Starou babku, která zapomněla nakrmit svého králíka, a konflikt, v němž se běžný anální akrobat pokusit zabít jiného řitního ekvilibristu katalogem uměleckých předmětů. Kromě toho už tři dny po sobě pršelo a Bäckström si navíc zapomněl vypnout telefon – právě mu na něj totiž někdo zavolal.

„Bäckström,“ ohlásil se do telefonu Bäckström. Starý dobrý Švédsko je na cestě do pekel, pomyslel si přitom v duchu.

„Haló, šéfe, doufám, že neruším,“ ohlásila se Felicia Petterssonová. „Měl byste pět minut?“

„Jistě,“ odpověděl Bäckström. „Za předpokladu, že mi přineseš dvojitý latte.“ Má stejnou barvu jako ty, pomyslel si.

„Yes, boss. Coming right up,“ řekla Felicia.

To je hrozný, jak se může takhle natřásat? pomyslel si Bäckström. I když je z Brazílie a má to v krvi.

Felicia mu vlastně nechtěla sdělit nic důležitého. Každopádně nic, co by souviselo s výkonem služby. Chtěla mu především poděkovat.

„Mluvila jsem teď s Annikou,“ řekla. „Prý jste odložil všechna ta bláznivá oznámení, která byla podána na tu chudinku starou paní Linderothovou.“

„To nestojí za řeč,“ řekl Bäckström. Je docela miloučká, pomyslel si. Akorát že pro mý gusto je trochu moc opálená.

„To, co se stalo paní Linderothové, mi připomnělo mého dědečka. Taky má rád zvířata, jen mu čas od času trošičku přeskočí v hlavě. Máte pět minut, šéfe?“

„Samozřejmě,“ řekl Bäckström. Copak ten děda proved? Určitě omylem spláchnul do záchodu svý štěňátko. Nebo si tím psem chtěl vytřít zadek? pomyslel si. Nabízelo se hned několik slibných možností. Bäckström okamžitě trochu ožil.

Feliciin dědeček žije už několik let v domově pro seniory na Mälarenských ostrovech. Felicia ho jezdí dvakrát týdně navštěvovat. Během posledního roku byl bohužel stále skleslejší.

„Vidím, že to nemá lehký,“ povzdechl si Bäckström. Surprise, surprise, pomyslel si.

„Ale už dva měsíce je z něj úplně jiný člověk. Je veselý a svěží stejně jako kdysi. Když za ním zajdu, dokonce si vzpomene, jak se jmenuju.“

„To je prima,“ řekl Bäckström. „Jak je to možný?“ Co jí na to mám říct? pomyslel si.

„Od chvíle, kdy si v domově pořídili psa-ošetřovatele, se z něho stal jiný člověk.“

„Cože?“ Co to povídá? pomyslel si a před očima se mu objevil velký bernardýn, který přátelsky vrtí ocasem a na krku má zavěšený objemný soudek s rumem.

Zaměstnanci domova před dvěma měsíci koupili svým klientům psa. Má přiměřenou velikost, měkkou srst. Volně pobíhá po budově a lidé ho hladí a drbou na krku pod mordou.

„Je to opravdu úžasné,“ řekla Felicia Petterssonová. „Když jsem tam byla minulou neděli, vyskočil dědovi na postel a lehl si vedle něho. Děda taky ležel a hladil ho. Měl byste dědečka vidět, šéfe, měl radost jako malé dítě. Bylo to úžasné.“

Prokristapána, pomyslel si Bäckström. Ta holka mě snad chce dostat předčasně do hrobu! Až se to přiblíží, Bäckström si to bude chtít vyřešit sám: posledním rozhovorem s malým sigem. V poslední chvíli, kdy bude bezmocně ležet, nebude stát o to, aby mu na jeho hedvábné pyžamo línalo nějaké psisko a slintalo mu do obličeje.

„Ano, to je fakt úžasný,“ řekl. Sakra, co jí na to mám říct? pomyslel si.

„No a právě tehdy jsem si vzpomněla na paní Linderothovou,“ pokračovala Felicia. „Když jsme o ní začali shánět informace, zjistila jsem, že chodí do denního stacionáře pro pacienty s demencí, kteří mají i příznaky počínajícího Alzheimera. Ten stacionář je tady v Solně, je to soukromé zařízení a žádná zvířata tam prý nemají. Já tam totiž zavolala a ptala jsem se na to. Pak mě napadlo, že bych tam mohla zavolat znovu a navrhnout jim, aby si nějaká zvířata pořídili. Psa, kočku nebo dva králíky, ti by taky nebyli k zahození. Myslím pro paní Linderothovou a další klienty. Paní Linderothová by se navíc o ta zvířátka nemusela starat.“

Hergot, co se to děje? zaúpěl v duchu Bäckström. Já myslel, že pracuju v sídle policie. Nebo jsem si spletl barák a vešel do recepce veterinární kliniky? Tahle přičmoudlice je padlá na hlavu, to je jasný.

„Felicio,“ začal Bäckström. Zároveň se mile usmál a pro jistotu se podíval na hodinky. „Jak říkám, je to úžasnej nápad.“

„Díky, šéfe,“ řekla Felicia. „Díky. Já věděla, že mě pochopíte.“

Jen co se za ní zavřely dveře, vyskočil Bäckström od stolu, hodil na sebe kabát a vyrazil z kanceláře. Bylo to těsné, protože do ní právě mířila Rosita Anderssonová-Tryggová.

„Bäckströme, musím s vámi mluvit. Slíbil jste mi to!“

„Zítra,“ odbyl ji Bäckström. Necháme to na zejtra, pomyslel si. Zavrtěl hlavou a mávl odmítavě rukou.

Když vyšel na ulici, podařilo se mu chytit volné taxi, které se právě chystalo odjet od budovy.

„Kam to bude?“ zeptal se taxikář a zapnul taxametr.

„To vyřešíme později, hlavně už jeďte,“ řekl Bäckström a zakroutil vzdorovitě hlavou. Kam spěje naše starý dobrý Švédsko? Kam?

15

Ve středu devětadvacátého května se komisaři Evertu Bäckströmovi dařilo nebýt v práci téměř celý den. Vděčil za to svému důkladnému naplánování, protože už předešlého dne večer pomocí mobilu nastavil vzkazy „Pracuji doma“, což platilo do jedenácti dopoledne a bylo to vystřídáno „Konferencí na ředitelství“, která začínala v jednu. Počítal s tím, že se ve své kanceláři zastaví jen na otočku. Veškerý čas věnoval tomu, že si ráno přispal, a právě se chystal, že zajde na delší oběd a před večeří si trochu schrupne. To by tu ovšem nesměla být Rosita Anderssonová-Tryggová, která na něho čekala celé dopoledne. Jakmile otevřel dveře kanceláře, víceméně se do ní nacpala.

Sedla si na židli pro návštěvy. Vodnaté oči, hubená, utahaná a šedivá.

„Poslouchám vás, Rosito,“ řekl Bäckström a povzbudil ji kývnutím hlavy. „Je mi jasné, že máte na srdci něco důležitého.“

Inspektorka Rosita Anderssonová-Tryggová vyhledala Bäckströma proto, aby mu vyjádřila svou nespokojenost s tím, jak vede jemu svěřené oddělení. Pro jistotu měla s sebou papírek s poznámkami.

Zaprvé se jí hrubě nelíbil jeho přezíravý postoj ke kolegům ze skupiny zaměřené na ochranu němých tváří a názor na její poslání, jak se nechal slyšet na pondělní poradě. Zároveň chtěla vyjádřit svůj vlastní názor: policie věnuje příliš velkou pozornost lidem a jejich takzvaným problémům, které následně postihují nevinná zvířata všech druhů. Ta jsou tím, jednotlivě nebo kolektivně, vystavena naprosto nepochopitelnému utrpení.

„Poslouchám, poslouchám,“ řekl Bäckström. „Pokračujte, pokračujte,“ dodal a znovu na ni kývl. K tomu se vlídně usmál a udělal vstřícné gesto rukou. Tohle hravě zvládnu, pomyslel si. Stačí, když použiju bäckströmskou matoucí strategii.

Rosita Anderssonová-Tryggová v první chvíli nedokázala skrýt své překvapení, ale pak se zhluboka nadechla a pokračovala. „Zadruhé…“

Opatření, k nimž se uchýlila zmíněná skupina, opírající se o pokyny Kraje, byla podle jejího hlubokého přesvědčení zcela správná. Je zjevné, že paní Linderothová není péče o domácí zvířata schopná. Rosita si na rozdíl od svého nadřízeného pročetla rozhodnutí Kraje a podrobně si prošla všech šest trestních oznámení, které jejich podavatelka a svědkyně v jedné osobě, Frida Fridensdalová, podala během uplynulého roku na policii a na Kraji. Mimo jiné i onu tragickou záležitost, kdy byl králík málem roztrhán jezevčíkem z domu, k čemuž naštěstí nedošlo díky pohotovému zásahu jeho paničky.

„Rozumím,“ řekl Bäckström a pohnutě zavrtěl hlavou. „Je to příšerné, naprosto příšerné!“

„Nevím, jestli přesně chápu…“

„Já jen že vám rozumím,“ přerušil ji Bäckström a pokýval hlavou. „Chcete říct, že toho králíčka málem zabil jezevčík Fridensdalové?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak to bylo doopravdy s Pinokiovým nosem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.