5
Sektářská apokalypsa

Chaos vyvolaný revoltami během takzvaného arabského jara vedl řadu arabských muslimů k úvahám, zda soudný den už není blízko, protože některé protesty sice měly mírumilovný charakter, ale náhlé rozvíření arabské politické scény po celých desetiletích stagnace vyvolávaly apokalyptické představy. Po Internetu dokonce kolovaly teorie, že svržený egyptský prezident Husní Mubárak byl vlastně Antikrist, kterého předpověděly už rané islámské texty, zatímco autoři jiných příspěvků přísahali, že viděli, jak se v Egyptě a Tunisku mezi demonstranty pohybují hrdinové konce světa, v jednom průzkumu z roku 2012 ostatně vyslovila polovina arabských respondentů názor, že spasitel muslimů Mahdí už se objeví každým dnem. Podobným interpretacím současných událostí se přitom jen těžko odolávalo vzhledem k rostoucímu násilí v Sýrii neboli aš-Šámu, tedy zemi ve východním Středomoří, o níž se islámská proroctví zmiňují jako o oblasti, kde proběhnou závěrečné apokalyptické bitvy.

Tento vývoj sledoval se škodolibou radostí Musa Cerantonio, Australan, který konvertoval k islámu. „Není náhoda, že Sýrie a konkrétně Šám je pro věřící něčím mimořádným,“ vysvětloval v roce 2012 na shromáždění v Melbourne. „Zastává totiž velmi specifické, zvláštní a strategické místo, pokud se budoucnosti“ muslimského společenství týče, kterou Bůh vyjevil Muhammadovi, aby se muslimové mohli připravit na konečnou bitvu, a tato budoucnost nyní nastala.

Sunnitská proroctví připisovaná Prorokovi vyzvedávají oblast aš-Šámu jako místo sešikování před zmíněnou bitvou proti bezvěrcům. „Jděte do Šámu … a ti, kdož toho nejsou schopni, nechť se odeberou do Jemenu,“ řekl podle jednoho z těchto proroctví Muhammad, zatímco v jiném se praví, že „aš-Šám je země, kde se všichni shromáždí“ před soudným dnem.

Šám je sice označení pro celé východní Středomoří, džihádisté jej však často chápou právě jako Sýrii, a zůstává skutečností, že řada významných apokalyptických míst, o nichž se dotyčná proroctví zmiňují, se nachází v okolí Damašku. „Místem, kde se muslimové v den Velké bitvy shromáždí, bude Ghúta, ležící nedaleko města zvaného Damašek, které patří k nejlepším v celém Šámu,“ uvádí se v jednom z nich (v roce 2013 režim prezidenta Asada v Ghútě zabil stovky lidí sarinem), a další pak praví, že „skupina v mém společenství bude pokračovat v boji u bran Damašku a v jeho okolí, jakož i u bran Jeruzaléma a v jeho okolí“.

Souvislost těchto textů se současným konfliktem je ještě umocňována tím, že jmenují stejná místa, kde nyní dochází k ozbrojeným střetům, čehož využívají džihádisté při náborech nových bojovníků. „Islámská mládeži, jdi vpřed do požehnané země Šám,“ vybízel například Abú Bakr al-Bagdádí. „Vydejte se do vašeho státu, abyste jej mohli učinit velkým, jděte … vždyť velké bitvy začnou každou chvíli.“ Apokalyptická výzva prostě „vždy zabírá“, jak jednomu novináři přiznal nejmenovaný příslušník Islámského státu.

Australan Musa Cerantonio z proroctví zmiňujících Šám často citoval, protože chtěl přesvědčit mladé muslimy, aby šli do Sýrie bojovat pod praporem Islámského státu. Tvrdil navíc, že v červenci 2014 se k nim přidal i on sám, jelikož poslal tweet, ve kterém stálo „dorazil jsem do země … Aš Šám“, ve skutečnosti se však v té době nacházel na Filipínách, kde žil už od února toho roku. Týden po napsání dotyčné zprávy jej navíc zatkli, jelikož australské úřady prohlásily jeho pas za neplatný.

Podivíni

Džihádisté, zejména ti, kteří odjíždějí bojovat do vzdálených zemí, si říkají „podivíni“, protože jsou stoupenci skutečného islámu, který většina muslimů opomíjí, a opouštějí své země, aby mohli v zahraničí svádět konečné bitvy proti bezvěrcům.

„Islám vznikl jako něco zvláštního a opět se k té neobvyklosti ze svých počátků vrátí, což jsou dobré zprávy pro podivíny, “ řekl Prorok svým věrným. „A ti podivíni, to je kdo?“ zeptal se někdo, načež Muhammad odpověděl: „Lidé, kteří své kmeny nechají za zády.“

V případě džihádistů to znamená, že tak jako Prorokovi druzi i oni emigrují ze své vlasti, aby bojovali někde v cizině. Arabsky se „podivín“ řekne gharíb, v množném čísle pak ghurabá´, a znamená také „cizinci“, což je příznačné, protože džihádisté, kteří se dobrovolně účastní ozbrojeného boje v jiných státech, takovými skutečně jsou. Ghurabá´ také často bývá název táborů, které si tam vybudují, je to dokonce i populární píseň, a že je al-Gharíb, tedy „podivín“ či „cizinec“, o sobě říkal i Abú Mus‘ab az-Zarqáwí, když koncem osmdesátých let odjížděl do Afghánistánu.

Většina proroctví o podivínech se vyskytuje v souboru Muhammadových slov a činů, který vznikl ve středověku. Předpovědi o konci světa se zde v oddíle nazvaném Kniha strastí prolínají s popisy takových lidí, jimž se přisuzuje jistý apokalyptický charakter, a jsou v souladu s dalšími, popisujícími „zachráněnou skupinu“ muslimů, kteří budou bojovat proti bezvěrcům až do soudného dne.

Možnost účastnit se takovýchto konečných bitev džihádisty všech odstínů, tedy nejen stoupence Islámského státu, velmi vzrušuje. „Pokud si myslíte, že všichni tihle mudžahedíni sem dorazili kus světa, aby se postavili na odpor Asadovi, tak jste na omylu,“ vysvětloval jeden džihádista bojující ve městě Aleppo. „Jsou tu všichni, jelikož to předpověděl Prorok – tohle je prostě ta válka, kterou nám všem slíbil, ta Velká bitva.“ Ten samý názor měl i další džihádista působící v severní Sýrii: „Máme tady mudžáhidy z Ruska, Ameriky, Filipín, Číny, Německa, Belgie, Súdánu, Indie, Jemenu i dalších zemí a jsou tu proto, že o něčem takovém mluvil a něco takového slíbil Muhammad, jinými slovy nastala Velká bitva.“ Abú Muthanna, Jemenec žijící v Británii, zase tvrdil, že Bůh do Šámu „povolává ty nejlepší“, takže „vidíte, kde se nacházejí muhádžirové“ (zde použil arabský výraz pro „emigranty“), „což je ten největší důkaz, že haqq“ (tedy pravda) „už je jim velmi blízko“.

Mnoho „emigrantů“ či prostě „cizinců“ se přidalo konkrétně k Islámskému státu. Jeden z jeho populárních velitelů, Tunisan s šedým plnovousem, má například válečný pseudonym „Otec podivínů“ (Abú al-Ghurabá´), a Nadace médií pro cizince zase vyrábí propagandu, která podporuje Bagdádího a spol., zatímco jeho oponenty naopak kritizuje. Video, které se pod názvem „Cizinci, Islámský stát v Iráku a Šámu, obrázky ze země Velkých bitev“ objevilo na YouTube, pak ukazuje bojovníky pocházející z celého světa, a jeden jordánský blogger pro změnu dává propagandistické pořady Islámského státu na své internetové stránky, které nazval „Cizinci v zemi Šám“. „Podivíni“ či „cizinci“, jak chcete, prostě našli útočiště právě pod křídly tohoto nového subjektu.

Dábiq

O louce za malou vesnicí Dábiq severně od Aleppa by nikdo nepředpokládal, že se stane jednou ze závěrečných bitev islámské apokalypsy. Leží sice poblíž turecké hranice, ale „z vojenského hlediska významná není“, jak podotkl jeden z vůdců syrské opozice. Islámský stát přesto v létě 2014 bojoval ze všech sil, aby ji ovládl, jelikož jeho příslušníci byli přesvědčeni, že k velké bitvě mezi bezvěrci a muslimy dojde v rámci závěrečného dramatu před soudným dnem právě tam.

Sám Abú Mus‘ab az-Zarqáwí v této souvislosti vyvolal svého času značná apokalyptická očekávání, jelikož citoval z jednoho proroctví, kde se o zmíněné vesničce hovoří. Prorok předvídá, že soudný den přijde poté, co muslimové porazí Římany na jednom ze dvou míst poblíž hranice Sýrie s Tureckem:

Velká hodina nenastane, dokud se Římané nevylodí v al-Amaku nebo Dábiqu. Proti nim tam pak z Mediny vyrazí armáda těch nejlepších bojovníků na světě, a Římané poté, co se srovnají do řad, řeknou: „Nikdo nechť nestojí mezi námi a těmi muslimy, kteří nám zajali muže, nechte nás, abychom se s nimi střetli.“ Na to druhá strana odpoví: „Ale při samotném Bohu, jak bychom se mohli z místa mezi vámi a našimi bratry stáhnout, vždyť to by oni bojovali, přičemž třetina jejich armády uteče, což jim Bůh nikdy neodpustí. Druhá třetina, z pohledu Boha složená z obdivuhodných mučedníků, pak bude zabita, ale ta zbývající, která nikdy nebude souzena, zvítězí a stane se dobyvatelem Konstantinopole.

Zarqáwí považoval Dábiq za konečné místo požáru, který „byl založen tady v Iráku“ „cizinci“, jen musí dotyční muži ve svém zápase vytrvat. Z proroctví vztahujícího se k této vesnici citoval také první velitel věrných Islámského státu, tedy Abú Umar al-Bagdádí, přičemž v této souvislosti svým stoupencům připomínal, za co bojují.

Zmiňované proroctví pravděpodobně poprvé kolovalo mezi lidmi začátkem osmého století našeho letopočtu, kdy se Umajjovci pokoušeli dobýt Konstantinopol, hlavní město východní čili byzantské římské říše. Jejich chalífa Sulajmán (tak se arabsky řekne Šalomoun) se na ni tehdy – v roce 716 – chystal zaútočit, protože jej k tomu inspirovalo proroctví, že Konstantinopol ovládne ten člověk, který se bude jmenovat stejně jako jeden z proroků, a za takového islám považoval i Šalamouna, krále Izraele. Sulajmán byl však příliš nemocný, než aby se postavil do čela tažení proti městu, takže předal velení svému bratrovi, ale umajjovským vojákům se nepodařilo byzantskou metropoli ovládnout, i když ji obléhali, a chalífa při čekání na jejich vítězství, k němuž nedošlo, zemřel.

Dábiq byl zpočátku zmiňován i v propagandě šířené Islámským státem, ten se však vysloveně na tuto vesničku s pohnutým osudem začal ve svých prohlášeních zaměřovat až v roce 2014, kdy o ní v dubnu hovořil například jeho mluvčí jako o jednom z míst, jež dle příslušného proroctví padne do rukou džihádistů. „Byly vám slíbeny Bagdád, Damašek, Jeruzalém, Mekka a Medina, ale byly vám slíbeny též Dábiq, Ghúta a Řím,“ citoval tehdy doslova. V červenci téhož roku pak začal Islámský stát pod jménem Dábiq vydávat časopis v angličtině, přičemž jeho redaktoři (kteří si říkali „tým Dábiq“) vysvětlovali důvod, proč se rozhodli právě pro takový název, následovně: „Dotyčná oblast sehraje historickou úlohu v rámci bitev vedoucích k dobytí Konstantinopole a poté i Říma.“ Nejdřív ovšem podle nich musel Islámský stát „Dábiq očistit“ od „zrady“ ostatních sunnitských povstalců, kteří vesničku drželi ve svých rukou, a následně nad ní vztyčit vlajku chalífátu.

O několik týdnů později ji příslušníci Islámského státu skutečně dobyli, přičemž čtyřicet přítomných rebelů zabili a desítky dalších zajali, zatímco sami přišli pouze o dvanáct svých mužů. Poté na kopci v sousedství rozmístili odstřelovače a kulomety, s jejichž pomocí se jim podařilo odrazit pokus Svobodné syrské armády místo znovu ovládnout, takže následně plni nadšení rozesílali přes Twitter fotografie zobrazující vlajku na jeho vrcholu a také citáty z dotyčného proroctví. „Dábiq je pro ně nejdůležitější vesnicí v celé Sýrii … zejména pro ty, kteří pocházejí z jiných zemí,“ vysvětloval jeden z těch, kteří se celé operace zúčastnili. V říjnu pak Islámský stát zveřejnil video zobrazující skupinu evropských džihádistických bojovníků, jak na tom samém vrcholku kopce sedí a vyzývají bezvěrecký Západ, aby proti nim zaútočil. „Čekáme tady v Dábiqu na vás – jen zkuste přijít a zabijeme každého z vašich vojáků,“ hřímal Abú Abdalláh, občan Británie, zatímco Francouz Abdul Wadoud citoval z proroctví vztahujícího se k dané vesnici. Další z těchto mužů pro změnu předvídal, že síly bezvěrců se shromáždí pod osmdesáti vlajkami, ale diváky zároveň ubezpečil, že Islámský stát bezvěrecké protivníky, kteří se proti němu spojili, porazí, jelikož to tak stojí v příslušných proroctvích.

Počet džihádistických tweetů na téma Dábiq opět vzrostl v září zmíněného roku, kdy začaly Spojené státy uvažovat o ozbrojené akci proti Islámskému státu v Sýrii. Jeho stoupenci tehdy spočítali, kolik zemí už proti němu vstoupilo do koalice „Říma“, a jeden z nich pak na Twitteru oznamoval, že „chybí ještě třicet, aby se došlo k osmdesáti vlajkám, které se objeví v Dábiqu a začne bitva“. Když následně turecký parlament schválil vojenské operace proti Islámskému státu v Sýrii a Iráku, džihádisté na Twitteru tomuto rozhodnutí tleskali. „Vstup Turecka do války umožní invazi zahraničních jednotek do severní Sýrie, tedy z planiny kolem Dábiqu, jinými slovy bitvy spjaté s koncem světa se přiblížily,“ psal jeden z nich, zatímco podle dalšího „v Dábiqu křížová výprava skončí“.

Když přitom do této oblasti naposledy vpadli Turkové, nedopadlo to pro Araby vůbec dobře. Osmanský sultán Selim I. tam v roce 1516 porazil armádu mamlúckého sultanátu sestavenou z otroků a ovládl tím nejen východní Středomoří, ale později i Egypt a království Hidžáz na západě Arabského poloostrova. Toto vítězství navíc zahájilo pět set let osmanské nadvlády nad Araby a umocnilo nárok, který si sultán dělal na titul chalífy.

Mehmed II., dědeček Selima I., přitom již v roce 1453 dobyl Konstantinopol (Istanbul), která byla do té doby součástí byzantské říše. Skutečnost, že toto město dnes neovládají římští bezvěrci, nýbrž turečtí muslimové, kteří se navíc spojili s bezvěrci ze Západu proti Islámskému státu, činí dané proroctví o vesničce Dábiq z hlediska současných událostí něčím naprosto neodpovídajícím. Proti jeho používání navíc hovoří i to, že pokud by se kdy Islámský stát s „Římem“ střetl, nevyhnutelně by prohrál – ovšem když má někdo apokalyptické představy, nehodící se fakta málokdy zdržují vítězoslavný pochod vstříc konci světa.

Bojovníci Islámského státu se každopádně modlí k Bohu, aby „jej do doby, než se jeho armáda poblíž Dábiqu střetne s křižáky, ochraňoval a podporoval“. Žena, která tvrdí, že jejím synem byl Adam Karim al-Majjátí, kterého i s jeho otcem, pracujícím pro pobočku al-Káidy v Saúdské Arábii, zabili, je dokonce autorkou eseje na téma dané vesničky, v němž se například o americkém prezidentovi Baracku Obamovi vyjadřuje následujícími pohrdlivými slovy: „Stvořitel láká uprchlého otroka a jeho tristní zástup ďábelských kreatur na louku v Dábiqu, čímž naplňuje proroctví milovaného Boha a dává navíc lekci všem stvořeným bytostem.“ A když jeden maskovaný britský příslušník Islámského státu v listopadu 2014 uřízl hlavu humanitárnímu pracovníkovi z USA, hřímal: „Tak tady v Dábiqu právě likvidujeme prvního amerického křižáka a nedočkavě čekáme, až dorazí zbytek vašich armád.“

Někde poblíž se v té chvíli nacházela hrobka, do níž byl kdysi dávno po své smrti uložen umajjovský chalífa Sulajmán, vypadala ovšem velmi tristně, jelikož ji příslušníci Islámského státu, kteří považují podobně zdobné stavby za modlářské, zničili. Místo posledního odpočinku člověka, jehož přáním bylo naplnit jisté proroctví a dobýt Konstantinopol, jednoduše nepřežilo fanatismus jeho moderních následníků.

Kristus a Antikrist

„Viděli jste nás na kopcích aš-Šámu a na planině kolem Dábiqu, jak usekáváme hlavy lidí, kteří už nosili kříž příliš dlouho,“ sděloval ve videu, které bylo zveřejněno v únoru 2015, maskovaný příslušník Islámského státu stojící na středomořském pobřeží Libye. Před ním a jeho kumpány, členy zdejší pobočky dotyčné organizace oblečenými v černém, klečelo v řadě čtrnáct egyptských křesťanů v oranžových kombinézách, a on oznamoval, že nyní bude svět sledovat, jak v rámci války proti křesťanství, která bude trvat tak dlouho, dokud nesestoupí z nebes Ježíš, stínají jeho stoupence.

Většině čtenářů asi přijde zvláštní, že někdo může očekávat takový vývoj událostí a ještě v té souvislosti popravuje křesťany, jelikož v koránu je Kristus vykreslen jako Boží posel a jeho oddaní jako ti, kteří jsou „ve své lásce nejblíže věřícím“. Podle proroctví připisovaných Muhammadovi, tentokrát již nikoliv v koránu, se navíc Ježíš vrátí a bude po boku muslimů bojovat proti bezvěrcům, ovšem místo aby shromáždil své věrné a odvedl je vzhůru do nebe, postaví se do čela boje muslimů proti židům, kteří do této války půjdou ve jménu Antikrista zvaného Podvodný mesiáš. Syn boží přitom „rozdrtí svůj kříž, svini zabije, zruší ochrannou daň a bohatství nechá šířit tak dlouho, až už nikdo nebude víc potřebovat“, jak se praví v jednom z těchto proroctví, které údajně vyslovil sám Prorok a citoval z něj první emír Islámského státu.

Podle další podobné předpovědi přisuzované Muhammadovi Bůh poté, co se objeví Antikrist, pošle na Zem Ježíše coby mesiáše, který se „snese u bílého minaretu východně od Damašku“, což je podle rozšířené legendy umajjovská mešita, a svého úhlavního nepřítele skutečně porazí. „Neodložíme tuto vlajku, dokud ji nepředáme Ježíši, synovi Marjamy, a dokud bude poslední z nás bojovat proti Podvodníkovi,“ oznamoval v této souvislosti v únoru 2013 mluvčí Islámského státu, zatímco v jiném prohlášení pro změnu přísahal, že „s Božím svolením zůstaneme, kde jsme, dokud nenastane soudná hodina a dokud bude alespoň jeden z nás čelit Podvodníkovi“.

Islámská proroctví vztahující se k Antikristovi dokonce i naznačují, jak vypadá – podle většiny charakteristik jde o jednookého Žida bizarního vzhledu, který je buď vysoký a s kouty ve vlasech, nebo naopak malý a kudrnatý; na pažích mu navíc rostou chlupy a jednu ruku má delší. S takovým názorným popisem před očima může fantazie fanoušků Islámského státu pracovat naplno, takže jeden z nich nedávno prohlásil, že Antikristem je slepý Velký muftí v Saúdské Arábii, další hovořil o nemluvněti, které se narodilo pouze s jedním okem, a podle třetího jde prostě o sionistu.

Jiní takovíto stoupenci Bagdádího a spol. dotyčné proroctví interpretují obrazně. „Tím jednookým Podvodníkem je Západ,“ napsal například jeden z nich na Twitteru poté, co byla v lednu 2015 v Paříži napadena redakce časopisu Charlie Hebdo, a pokračoval: „Když jej přitom kritizujeme, tak nás označují za antisemity, ale když on uráží naše posvátné věci, jde pouze o svobodu projevu, a když nás bombarduje, je to boj proti extremismu, zatímco když na to my nějak reagujeme, obviňují nás z terorismu.“

Existuje ovšem jedno proroctví týkající se Antikrista, kterému se Islámský stát a jeho fanoušci pečlivě vyhýbají, i když je součástí souboru jimi tak uctívaného. Podle této předpovědi se totiž „objeví v liduprázdné oblasti mezi Šámem a Irákem“, což je samozřejmě přesně tam, kde se dotyčný stát nyní nachází.

Sufjání

Sunnitští a šíitští militanti se jak v Iráku, tak Sýrii vzájemně tvrdě střetávali, ale mnozí se rozhodli vzít do ruky zbraň, jelikož sdíleli apokalyptické přesvědčení, že jsou předvojem Mahdího. „Čekal jsem na den, kdy budu moci bojovat v Sýrii, a děkuji Bohu, že mne vybral za jednoho z imámových vojáků,“ řekl například čtyřiadvacetiletý irácký šíita Abbás, tak jako ostatní příslušníci této větve islámu zastávající názor, že Mahdí je dvanáctým imámem čili vůdcem, jehož předkem byl Muhammad. Sunnita Mus‘áb, bojující v řadách Fronty Nusra, tedy pobočky al-Káidy v Sýrii, v této souvislosti zase prohlásil: „Každý den, který uplyne, si uvědomujeme, že žijeme v době, o níž Prorok kdysi hovořil.“

Čtenáři teď možná vrtá hlavou, jak mohou muslimové naplňovat proroctví o poražení bezvěrců zabíjením jeden druhého. Pravdou ovšem je, že rané islámské apokalyptické předpovědi jsou svou podstatou sektářské, jelikož vyšly ze sektářských ozbrojených konfliktů, k nimž v té době docházelo v Iráku a v Levantě, a silně tudíž připomínají dnešní občanské války.

Tyto války zvané fitan (doslova „rozkoly“) záhy po smrti Muhammada v roce 632 našeho letopočtu doslova zničily rodící se islámskou říši, jelikož Prorokovi věrní mezi sebou začali bojovat o politickou nadvládu. Toto soupeření ovšem muselo být nevyhnutelně zahaleno do náboženské terminologie, protože Muhammad a jeho bezprostřední následovníci, tedy chalífové, byli velkými duchovními i světskými autoritami. Než tudíž nějaké výše zmíněné války vypukly a také poté, co skončily, šířili stoupenci obou stran ve jménu Muhammada proroctví, které podporovalo právě toho jejich člověka, a zatímco na kontext – tedy souvislost s tehdejší situací – se časem zapomnělo, texty jako takové přetrvávaly. Výrazem „strasti“, používaným k označení raných sektářských občanských válek, se přitom označují i dramatické změny probíhající při konci světa.

Pro lepší pochopení sektářského charakteru islámských apokalyptických proroctví si uveďme jako příklad jednu tajemnou postavu, která byla známá pod jménem Sufjání. Jejím předkem byl podle těchto textů Abú Sufján, vůdce Muhammadova kmene v Mekce, který ovšem Proroka a jeho první stoupence pronásledoval. Ještě před Muhammadovou smrtí pak sice konvertoval s celou rodinou k islámu, ale jeho syn Mu‘áwija později bojoval s Prorokovým zetěm Alim o to, kdo celé impérium ovládne, aby se nakonec stal chalífou a založil dynastii Umajjovců, která byla u moci téměř sto let.

Poražená strana, která se jmenovala Ší‘a Aliho čili Bojovníci Aliho a později prostě jen Ší‘a, začala dle očekávání šířit Muhammadovy výroky, podle kterých předpověděl, že nově vzniklou dynastii zničí Mahdí, tedy „Bohem správně vedený“, jelikož její představitel Sufjání utrpí od tohoto příslušníka Prorokovy rodiny porážku v Levantě. „Ve chvíli, kdy Sufjání dorazí do“ iráckého města „Kúfy a pobije stoupence Muhammadovy rodiny, dorazí na místo Mahdí“, praví se v jednom ze zmíněných raných proroctví.

Mnozí šíité jsou dnes přesvědčeni, že Sufjání se brzy opět objeví, ale radost z toho kvůli jeho protichůdné roli během apokalyptického dramatu nemají. „Všichni se domníváme, že Sufjání bude bojovat proti imámovi,“ tedy Mahdímu, „a rukou Proroka v zemi al-Šam zahyne,“ prohlásil například bývalý vůdce šíitské milice v Iráku známé jako Katáib Hizballáh. „Rádi bychom zdůraznili, že to, co se děje v aš-Šámu, je počátkem strastí a příchodu Sufjáního jednotek, které se nyní jmenují Svobodná armáda.“ Jde o Svobodnou syrskou armádu, bojující proti Baššáru Asadovi, spojenci šíitského Íránu.

Na druhou stranu sunnité se o Sufjáním vyjadřují nejednoznačněji. Většina jejich proroctví vztahujících se k této postavě je sice negativní, ale našli bychom i pozitivní, jelikož existují sunnité, kteří si nemyslí, že jeho rod (tedy Umajjovci) chybil, když ovládl chalífát na úkor Muhammadovy rodiny. V některých těchto textech se dokonce Sufjání s Mahdím smiřuje, a buď mu přísahá oddanost, nebo předává chalífát. V dobách raného islámu se zase těšil přízni zejména Syřanů, protože jeho rod, tedy Umajjovci, chalífát řídil z Damašku, a jednoho člověka, jehož předkem byl Abú Sufján, dokonce syrští stoupenci prohlásili za Sufjáního, konkrétně poté, co někdy kolem roku 750 ve zmíněném městě nemoudře povstal proti potomkům Prorokovy rodiny s cílem obnovit umajjovskou dynastii. Čtyřicet tisíc vzbouřenců tehdy „obracelo jeho jménem na víru ostatní obyvatele“, jak v devátém století uvedl íránský historik at-Tabarí, „a prohlašovalo přitom ,to je ten Sufjání, jehož jméno je zmiňováno‘“, záhy poté jej však vláda nechala zabít.

O několik desetiletí později, konkrétně v roce 811, se postavil na odpor další „Sufjání“, tentokrát ve městě Aleppo. Stoupenci Umajjovců tehdy šířili proroctví, podle nichž se již brzy opět objeví, a přitom naznačovali, že vše ukazuje na osmdesátiletého potomka umajjovské dynastie, který se jmenoval Abú al-Amajtar. Tento „Sufjání“ dobyl Damašek a dva roky se mu podařilo jej udržet, než byl poražen těmi samými potomky rodiny Proroka, kteří zvítězili nad jeho předchůdci.

Stejně jako v devátém století je i dnes Sufjání pro některé sunnity, zejména ty v Sýrii, národním hrdinou. „S vůlí boží budou všichni z nás v armádě Sufjáního, který se zde objeví se svolením božím,“ prohlásil při jedné modlitbě Adnan al-Arúr, populární syrský salafistický kněz a stoupenec povstání, v současné době žijící v Saúdské Arábii.

Sektářské spory kolem Sufjáního poukazují na významný rozdíl mezi islámským proroctvím o konci světa a tím křesťanským; obě sice počítají se zápasem dobra a zla, ale ty první předpovídají, že ještě než nastane soudný den, dojde na období bojů mezi muslimy. „Ještě předtím, než se meč pomsty obrátí proti bezvěrcům, dopadne na pokrytce,“ prohlásil například jeden učenec zabývající se otázkou apokalyptického uvažování muslimů, takže Sýrie a Irák, kde se odehraje konec světa, je také místem, kde dojde k sektářskému konfliktu, který musí proběhnout ještě předtím.

Žluté vlajky, černé vlajky

Rané islámské předpovědi konce světa ovšem nekorespondují se současnými konflikty v Sýrii a Iráku pouze tím, že se odehrávají ve stejné oblasti, podobné jsou, zdá se, i barvy vlajek, kterými válčící strany mávají, jelikož Hizballáh má žlutou a Islámský stát i al-Káida černou. „Pokud se v centru aš-Šámu setkají černé prapory se žlutými, nitro Země na tom bude lépe než její povrch,“ předpovídal jeden ze souputníků Muhammada.

Někteří šíité spojují žlutou vlajku s Hizballáhem a černou se sunnitskými džihádisty. „Pokud by se ti, kteří nesou nad svými hlavami žlutou vlajku, dostali do střetu s protišíitskými silami v Damašku, ale měli podporu íránských jednotek, šlo by o znamení a předehru příchodu jeho svátosti“ Mahdího, prohlásil Rúholláh Hosseinian, poslanec íránského parlamentu a bývalý náměstek ministra bezpečnosti. „Jsme přitom svědky toho, že páni žluté vlajky, tedy libanonský Hizballáh, už s protišíitskými skupinami v Damašku skutečně bojují, takže možná právě to je událost, která předznamenává objevení jeho svátosti, a my se musíme náležitě připravit.“

Stejně tak to vidí i sunnitští džihádisté. „V aš-Šámu se naplňuje“ proroctví „černých a žlutých praporů“, napsal například jeden z nich na Twitteru a pokračoval: „Mudžáhidové mají černé a Hizb aš-Šajtán žluté“ (Hizb aš-Šajtán, tedy Strana Satana, je jakousi schválností džihádistů vůči Hizballáhu, Straně Boha).

Když ovšem jak šíité, tak sunnité přisuzují žluté prapory šíitskému Hizballáhu a černé al-Káidě nebo Islámskému státu, opomíjejí dva historické paradoxy. Tím prvním je skutečnost, že původně se černé vlajky spojovaly naopak s šíity a dalšími osobami toužícími vrátit chalífát rodině Proroka, jak jsme to popisovali v jedné z předchozích kapitol. Druhým paradoxem pak je, že lidé, kteří se jako první stali inspirací k proroctví o žluté vlajce, byli vlastně dost protišíitsky zaměření, žili ostatně v severní Africe, tedy daleko od Libanonu, kde má Hizballáh své zázemí. Tato proroctví totiž pocházejí z doby, kdy ve čtyřicátých a padesátých letech osmého století povstali Berbeři proti Umajjovcům a později proti představitelům dynastie Abbásovců, kteří vládli v Maghrebu. V jednom případě, konkrétně roku 757, například zmínění kočovníci vyplenili město Kairruwán, dnes ležící v Tunisku, a zmasakrovali jeho obyvatele, přičemž je ve svém počínání povzbuzovali extremističtí „žlutí“ (sufri) příslušníci islámské sekty Cháridža, jejíž zakladatelé exkomunikovali a zabíjeli své protivníky, mezi nimiž byl i první šíitský imám Alí.

Umajjovci i jejich následníci Abbásovci se báli, že budou Berbeři postupovat dál na východ, a tento strach je zřejmý i z četných proroctví o tom, jak lidé se žlutými vlajkami ze severní Afriky napadají Levantu. V jednom takovém textu se například praví, že „Berbeři dojdou až do středu Sýrie, což bude znamení, aby se zjevil Mahdí“, zatímco jiný předvídal „v Sýrii nepokoje, při nichž bude zabito sto tisíc lidí, ale Bůh se nad věrnými slituje, zatímco bezvěrce potrestá, takže až se tak stane, vyhlížejte muže s šedivými herkami a žlutými prapory, kteří budou postupovat z Maghrebu, dokud nedorazí do Sýrie“.

Jeden by čekal, že když do Iráku a Sýrie nedávno vstoupily armády „bezvěrců“, současná proroctví zmírní svůj bratrovražedný tón a zaměří se na boj Mahdího proti těmto silám, ale je tomu právě naopak, došlo k ještě větším apokalyptickým vášním, kdy se každá sekta snaží zničit tu druhou, aby právě ona získala privilegium následně zničit i dotyčné bezvěrce. Pak ovšem není divu, že taková opojná inscenace dramatu o konci světa, odehrávající se navíc na tom samém jevišti, kde kdysi proběhala její generální zkouška, přitahuje do příslušné oblasti bezprecedentní množství zahraničních bojovníků, sunnitských i šíitských. Počet jen těch prvních například dosáhl v Sýrii a Iráku začátkem roku 2015 čísla dvaceti tisíc, přičemž většina se přidala k Islámskému státu, ale srovnatelně bylo i těch druhých. Při apokalypse sektářského charakteru je prostě každému přisouzena určitá role, kterou má podle scénáře vzniklého před více jak tisíci lety hrát, a každý se chce tohoto představení zúčastnit.

Otroci Satana

Všechna raná islámská proroctví ovšem takto jednoduše do stávajícího konfliktu nezapadají, takže v některých případech se Islámský stát musel opravdu maximálně snažit, aby tu či onu svou činnost mohl vysvětlit coby jejich naplnění.

Příkladem v této souvislosti budiž Jezídové, náboženská menšina v Iráku mnohými muslimy chybně obviňovaná z uctívání ďábla, protože její příslušníci se domnívají, že jde o padlého anděla, který se nakonec kál. Řada Jezídů žije u pohoří Sindžár nedaleko syrské hranice, na území okupovaném Islámským státem, který tuto oblast ovládl v srpnu 2014. Než je napadl, obrátil se na své vlastní učence s dotazem, zda by bylo možné z nich udělat otroky, a dostalo se mu kladné odpovědi s tím, že islámské právo dovoluje zotročení jezídských žen, pokud jsou to mušrikové, tedy věří ve vícero bohů, a nevyznávají nějaké chráněné náboženství zmiňované v koránu. „Toto rozsáhlé zotročení mušrikských rodin je pravděpodobně prvním od chvíle, kdy bylo upuštěno od práva šaría něco takového umožňujícího,“ psal s nadšením autor článku v internetovém magazínu Islámského státu, který dané rozhodnutí vysvětloval.

Muslimské země otroctví formálně zakázaly v devatenáctém a dvacátém století, i když korán jej povoluje. Poslední z těch, které tak učinily a kde tvoří vyznavači islámu většinu obyvatelstva, byla v roce 1981 Mauretánie, i když neoficiálně tam i v několika dalších podobných zemích otroctví přetrvává dál.

Na podzim 2014 ovšem Islámský stát veřejně a hrdě oslavoval jeho návrat a svým příslušníkům přiděloval coby sexuální otrokyně zajaté jezídské „panny“. Obnovení otroctví přitom nevítal pouze jako významný krok v návratu k islámskému právu, které hodlá zavést v jeho úplnosti, ale také jako „jedno ze znamení, že se blíží“ soudný den. Podle jednoho proroctví připisovaného Muhammadovi totiž ten prohlásil, že konec světa bude nablízku, až „zotročená dívka porodí dítě svému pánovi“; z formulace v textu sice není zcela zřejmé, zda se tím skutečně myslí návrat otroctví, ale Islámský stát tvrdí, že není o čem pochybovat – v současné době je zakázané, čili když taková dívka bude mít dítě se svým pánem, musí to nutně znamenat, že se opět vrací.

Islámský stát pak jako další důkaz, že jeho výklad dotyčného proroctví je správný, předložil citaci ještě i z jiného, které se vztahuje k již zmíněnému Dábiqu. Podle něj se Římané shromáždí proti muslimům poblíž tohoto syrského městečka Dábiq a řeknou: „Nepřekážejte nám ani těm z našich řad, kdož byli zotročeni, a nechte nás bojovat.“

Některé z jezídských otrokyň Islámský stát prodával na trzích. Obával se ovšem poklesu cen, takže v říjnu 2014 vydal nařízení, které za dítě od jednoho roku do devíti let stanovilo fixní částku dvě stě tisíc iráckých dinárů, což je zhruba sto sedmdesát amerických dolarů, a ta pak za každých dalších deset let věku navíc klesala o čtyřicet dolarů; stejně tolik stály i otrokyně křesťanského vyznání. Kupci dívek přitom byli jednak džihádisté a jednak obchodníci s lidmi, kteří je údajně dodávali do domácností nebo nevěstinců na Středním východě.

Ani děti Jezídů tedy nebyly uchráněny sexuálních výpadů ze strany bojovníků Islámského státu. „Je povoleno mít styk s otrokyní, která ještě nedosáhla puberty?“ stálo na jednom letáku, který jeho příslušníci rozdávali v mešitách města Mosul, a pod tím byla hned i odpověď: „Ano, pokud je styku schopna – pokud ne, pak by si ji člověk měl vychutnat jiným způsobem.“

Mnoho jezídských žen bylo odváženo do syrského města Rakka, bašty Islámského státu, kde musely v případě zájmu poskytovat sex jeho vojákům. Věznily je přitom také ženy (v řadě případů evropské muslimky ve věku teenagerů nebo něco přes dvacet let), členky Brigády Chansá, které chodí po ulicích zmíněného města vyzbrojené puškami a granáty a stíhají „neislámské“ chování, přičemž když narazí na ženu porušující přísná pravidla, co se oblečení týče, nabídnou jí vybrat si mezi bičováním a „kousancem“. „Neměla jsem tušení, co to je, myslela jsem si, že to bude nějaký menší trest, a protože bičování jsem se bála, zvolila jsem druhou možnost,“ popisovala takové setkání jedna žena. Na to jí ovšem členky brigády přiložily k prsu „ostrý předmět se spoustou zubů“, takže „jsem vykřikla bolestí, jelikož mne ošklivě zranily, dokonce mne později musely vzít do nemocnice“, vzpomínala a dodala: „V té chvíli jsme měla pocit, že má ženskost byla zcela zničena.“

Zmíněná brigáda nese jméno jedné pohanské básnířky, která konvertovala k islámu v časech Muhammada. „Ty jsi největším básníkem mezi těmi, kdož mají prsa,“ řekl jí jednou chalífa Umar, načež ona odpověděla: „Já jsem ale největším básníkem i mezi těmi, kteří mají varlata.“

Evropanky, které se staly příslušnicemi brigády Chansá, jsou podobně hrdé, ale musejí být ve službách mužů Islámského státu, jimž přináleží bojovat. „Hlavní rolí ženy, která sem přišla, je podporovat svého muže a jeho džihád,“ napsala na Twitteru žena, vystupující pod stejným jménem jako zmíněná básnířka. Dvacetiletá Aksa Mahmúdová ze Skotska, která stojí v čele dotyčné stráže, pak pro změnu vybízí další ženy, aby se přestěhovaly do Islámského státu, přičemž jim i radí, jak najít manžela, a fanynky tohoto subjektu se na zmíněné sociální síti o jeho zarostlých bojovnících vyslovují se zamilovaným obdivem. Manželství tam každopádně přináší určité postavení, které se ještě zvýší, když muž padne, a vdova pak také obdrží finanční náhradu.

Společenské postavení však není tím jediným, proč se některé mladé ženy přidávají k Islámskému státu. Ony totiž mají i řadu stejných motivací jako jejich muži, ať již jde o vyhledávání dobrodružství, přání být součástí nějakého většího celku, rozhořčení nad utrpením osob vyznávajících stejné náboženství, možnosti zúčastnit se obnovy chalífátu nebo i přesvědčení, že je už na dohled konec světa. Nejsou přitom ani o nic méně krvežíznivé než bojovníci Islámského státu – jedna z nich například poté, co zhlédla záznam ukazující, jak je stínáno osmnáct syrských rukojmích a americký humanitární pracovník Peter Kassig (který přitom konvertoval k islámu), vykřikla: „To je úžasné video, Alláhu Akbar, tolik uřezaných hlav najednou!“

Ženy Islámského státu se také se škodolibou radostí podřizují jeho omezením týkajícím se něžného pohlaví a ochotně je prosazují; když tam prostě muži znásilňují své zajaté otrokyně, ony tak říkajíc stojí na stráži. „Tady mohu být opravdu svobodná, protože mohu vyznávat své náboženství,“ napsala jedna teenagerka z Rakouska, zatímco OSN má možná obavy, že v této chvíli už dotyčná dívka nežije.

Dvanáct chalífů

V dubnu 2014 mluvčí Islámského státu naznačil, že se jeho organizace chystá učinit významné prohlášení. „Ó Bože, stát islámu vládne podle Tvých pravidel a tradice tvého Proroka a bojuje proti Tvým nepřátelům, tak jej posil a cti, pomáhej mu a uskutečni jej v této zemi, vytvoř z něj v souladu s prorockým postupem chalífát.“

Poslední věta odkazuje k proroctví, podle kterého bude chalífát obnoven. „Úřad Proroka bude s vámi, dokud si to Bůh bude přát, a až rozhodne jinak, zase vám jej odebere,“ sdělil údajně Muhammad svým stoupencům; pak jej vystřídá islámská říše řízená Prorokovými „následovníky“ neboli „chalífy“. Ti budou každý vládnout coby duchovní i světská hlava muslimského společenství, tak jako před nimi Prorok; po nich „nastoupí tvrdá monarchie, která bude mezi vámi tak dlouho, dokud to Bůh uzná za vhodné, přičemž ve chvíli, kdy bude chtít, vám ji zase odebere, a vlády se ujme monarchie tyranská, opět jen po dobu, než Bůh rozhodne jinak a v souladu s prorockým postupem dojde na chalífát“. Poté už se Muhammad „odmlčel“.

Někteří sunnitští muslimové si dnes Prorokovo mlčení vykládají tak, že záhy po obnovení chalífátu svět zanikne. Někteří se přitom domnívají, že už od raného období islámské říše žádný skutečný chalífát neexistoval, zatímco jiní jsou názoru, že poslední zrušil v roce 1924 světský turecký vůdce Mustafa Kemal Atatürk po porážce a následném rozpadu osmanského impéria během první světové války, nicméně obě strany se shodují, že chalífátu je souzen návrat.

Džihádisté z dotyčného proroctví často citují, protože právě za to bojují, ovšem většina z nich něco takového vnímá jen jako vzdálený cíl, jehož bude dosaženo, teprve až se muslimové sjednotí a dosáhnou opět své bývalé slávy. Nejvyšší představitel al-Káidy Ajman az-Zawáhrí jim například v roce 2013 radil, aby se zaměřili právě na sjednocení muslimského světa a teprve poté začali „v souladu s prorockým postupem“ uvažovat o „vytvoření chalífátu“.

Islámský stát byl ovšem netrpělivý. Proč čekat, než se popudlivý muslimský svět sjednotí, když on sám už nyní ovládá tak velké území? Proč si přát chalífát až později, když je možné jej mít hned? Bagdádí a spol. si samozřejmě uvědomovali, že jsou tu i skeptici, zejména v řadách džihádistů, kteří budou říkat, že ještě nenastal čas, nebo že Islámský stát není tím, který by se daného úkolu měl ujmout, nicméně proroctví je přece třeba naplňovat.

Aby zdůraznil jeho nutnost, obrátil se Islámský stát na svého nejschopnějšího ideologa, kterým byl devětadvacetiletý Turkí ibn Mubárak al-Binálí. Už když tomuto buřiči z Bahrajnu bylo jen něco přes dvacet, měl problémy s úřady – coby studenta teologie na univerzitě v Dubaji jej v roce 2005 zatkli za „extremistické názory“, takže se vrátil do vlasti a zkusil učit v jedné škole, kvůli šíření svého džihádistického přesvědčení však dostal výpověď. Pak byl imámem v mešitě, ale ani to nevyšlo, musel odejít, protože vyvěsil seznam principů fatwy, a po vypuknutí občanské války v Sýrii odcestoval do této země, aby tam působil jako humanitární pracovník a také v misionářských táborech propagoval svůj náhled na svět. V březnu 2013 pak Binálí oznámil, že vstoupil do Islámského státu, a brzy se stal jedním z jeho nejprominentnějších zastánců, který měl údajně za úkol dohlížet na mocný výbor zabývající se právem šaría.

Dva týdny poté, co Islámský stát naznačil, že naplní Muhammadovu předpověď o „chalífátu v souladu s prorockou metodou“, napsal Binálí na toto téma pojednání. V něm bylo jednak třeba prokázat, že opět vznikne chalífát, dále že jím může být organizace, k níž se přidal, a konečně že chalífou si zaslouží být Abú Bakr al-Bagdádí.

Aby potvrdil návrat chalífátu, citoval z jiného islámského proroctví, které předpovídalo existenci „dvanácti chalífů“ pocházejících z Muhammadova kmene Kurajšovců. Chalífů s tímto původem ovšem samozřejmě bylo mnohem víc, takže Binálí se přidal na stranu těch, kdo si dané proroctví vykládali tak, že půjde o ty spravedlivé, přičemž pět, šest či dokonce sedm už existovalo, čili dalších se objeví jen pár. Autor se pak odvolal ještě i na další proroctví, které naznačovalo, že posledními chalífy se stanou přímí potomci Muhammadova zetě Alího a že ten úplně poslední bude „dláždit cestu“ Mahdímu, případně to bude sám tento muslimský spasitel.

Pokud se pak týče otázky, zda by mohl být za chalífát považován Islámský stát, tvrdil Binálí, že „jádrem“ takového, „očekávaného a Bohem správně řízeného“, je už v současné době. Chalífát potřebuje „moc, autoritu a vládu nad daným územím“, prohlašoval, a Islámský stát těmito kompetencemi podle něj disponuje. V této souvislosti také autor polemizoval s názorem, že ještě než se chalífát vyhlásí, měl by zahrnovat všechny muslimské země, nebo že by příslušného chalífu měli vybírat všichni muslimové. První chalífa, tedy Abú Bakr, sice téměř veškeré oblasti obývané muslimy ztratil, přiznával Binálí, ale později je opět získal, zatímco čtvrtého chalífu, tedy Muhammadova zetě Alího, mnozí muslimové odmítli, místo něho dali přednost konkurenčnímu uchazeči; když byl pak chalífou nakrátko prohlášen syn Alího Hasan, ovládal ještě méně území, a jeho bratr Husajn dokonce žádné. Strach veřejně slíbit oddanost svému imámovi měli zpočátku i Abbásovci, kteří se vzbouřili proti umajjovským chalífům, svrhli je a vyhlásili svůj vlastní chalífát, zatímco poražení Umajjovci odešli do Andalusie v dnešním Španělsku, kde podnikli to samé. Konečně i Muhammad ovládal jen malý kousek země, když vyhlašoval svůj stát (a ani na něm si ještě nepodrobil všechny skupiny obyvatel), nehledě k tomu, že věrnost mu jeho stoupenci přísahali dávno předtím.

V samostatném pojednání pak Binálí rozebíral, proč by se chalífou měl stát Abú Bakr al-Bagdádí. „Chalífát v souladu s prorockým postupem“ podle něj obnoví někdo z přímých potomků Alího, jak jsme si už řekli, a autorovi textu se podařilo prokázat, že tento syn Muhammada je skutečně předkem Bagdádího, konkrétně prostřednictvím bratra jedenáctého šíitského imáma, což byl pravda poněkud znepokojující původ, vezmeme-li v úvahu, že vůdce Islámského státu chtěl všechny šíity zlikvidovat. Ten bratr však naštěstí pro Bagdádího popřel jakoukoliv existenci dvanáctého imáma, o kterém se šíité domnívají, že se ukryl a těsně před koncem světa se vrátí jako Mahdí (co na tom, že tento předek Bagdádího si přitom titul dvanáctého imáma sám nárokoval).

Poté Binálí začal dokazovat, že šéf Islámského státu má předpoklady zastávat funkci chalífy i z hlediska náboženského. Uvádí například, že je Bagdádí nejen bakalářem, ale i magistrem studia koránu, a že má navíc doktorát v islámské právní vědě, nemluvě o tom, že vydal knihu zabývající se pravidly při citování z koránu a byl také imámem v několika mešitách. Některá z těchto tvrzení sice nejsou pravdivá, zmíněným principům se například věnovala pouze Bagdádího disertační práce, která nikdy nevyšla tiskem, ale budiž. „Ostatní mají každý jen něco, šejch Abú Bakr všechno,“ hřímal Binálí a rozvedl to: „Znalosti sahající až k Prorokovi, budiž ten požehnán a v jeho duši mír, a také původ odvozený od Proroka, budiž ten požehnán a v jeho duši mír!“

Poté, co autor pojednání předvedl, že Bagdádí má ty správné rodové i intelektuální předpoklady pro funkci chalífa, obrátil svou pozornost k jeho řídícím zkušenostem. Už v prvním období americké invaze do Iráku byl údajně u některých džihádistických skupin autoritou, načež stoupal hierarchií nového subjektu, až se stal nejvyšším soudcem, a když zemřel vůdce Islámského státu, ostatní jeho vysocí představitelé jmenovali novým šéfem právě Bagdádího.

Binálí přiznal, že jiní džihádisté o Bagdádím vyslovili pochybnosti, není jim jasné, „jak může být šejch Abú Bakr emírem, když mu neslíbili loajalitu všichni lidé“, na to jim však odpověděl, že islámské právo nevyžaduje, aby byl emír schválen jednomyslně, požadavek stoprocentního souhlasu ostatně nazval stinnou stránkou demokracie. Dotyční džihádisté se ovšem ptali dál, a sice „jak může být Bagdádí uznáván coby autorita, když byly některé oblasti dobyty silou a předáci tamních společenství mu nepřísahali věrnost“, načež Binálí prohlásil, že podle rozhodnutí islámských učenců mají lidé poslouchat toho muslima, který je ovládne. Poté odpověděl i na dotaz „jak může být slib oddanosti Abú Bakrovi platný, když jde o neznámého člověka“, i když tentokrát jen vyhýbavě, jelikož řekl, že mezi džihádisty je Bagdádí znám, a i kdyby ne, každý podle islámského práva znát emíra osobně nemusí, pouze vysoce postavení lidé. Pokud by totiž takový požadavek existoval, rod Abbásovců, jehož příslušníci tajně sbírali přísahy věrnosti, ještě než založili nejmocnější chalífát v dějinách islámu, by se býval nikdy nedostal k moci. Nakonec padla ze strany džihádistů i otázka, „jak se může šejch Abú Bakr těšit nějaké autoritě, když neovládá celé dané území“, ale Binálí reagoval i na ni, jelikož jim vysvětlil, že ani na Proroka se nekladly takové vysoké nároky.

Binálí buď věděl, nebo přinejmenším očekával, že se Islámský stát bezprostředně chystá vyhlásit chalífát a Bagdádího postavit do čela. „Pravomoc jeho státu se rozšířila po celém Šámu, takže šejch se stal ,velitelem věrných‘ v Islámském státě v Iráku a Šámu, a my zapřísaháme Boha, aby uspíšil den, kdy našeho šejcha uvidíme sedět na trůnu chalífátu!“

Když si dotyčné pojednání o dvanácti chalífátech včetně jeho názvu „Zkoumání, zda je nutným předpokladem chalífátu absolutní politická moc“ přečetl bývalý učitel Binálího a kritik Islámského státu Abú Muhammad al-Makdisí, okamžitě mu bylo jasné, co to znamená. „Svou organizaci co nejdřív přejmenují na ,chalífát‘“, předvídal a v této souvislosti přiznal, že v jeho návrat „doufáme všichni“, pokud však má skutečně existovat, musí si svůj název zasloužit. „Vyhlásit něco předčasně, když se to přitom ještě ani neuskutečnilo, je krokem zpět,“ prohlásil a pokračoval: „To, co mne velmi znepokojuje, je … zda bude tento chalífát útočištěm utlačovaných a rájem na zemi pro každého muslima, nebo zda půjde o meč visící nad těmi muslimy, kteří budou vůči němu v opozici.“

Islámský stát byl ovšem povzbuzen apokalyptickou abiogenezí války v Iráku a oživen přívalem zahraničních bojovníků do Sýrie, z nichž se mnozí chtěli zúčastnit dramatu zvaného konec světa, a nebezpečná bestie, zrozená ze dvou sektářských občanských válek, které ji i provedly dětstvím, nyní měla dosáhnout plnoletosti.

6
Znovuzrození chalífátu

Začátkem června 2014 se k druhému největšímu iráckému městu Mosulu ze všech stran blížila tisícovka bojovníků Islámského státu a také jejich spojenci z řad sunnitů, konkrétně jednak nespokojení příslušníci kmenů a jednak bývalí stoupenci Saddáma Husajna. Nenarazili přitom téměř na žádný odpor, protože vládní vojenské i policejní jednotky z města uprchly, jejich členové totiž viděli, co se stane každému, kdo se těmto mužům v černém bude protivit. O několik dní později vztyčil Islámský stát na budovách městského úřadu svou vlajku a začal ovládat území sahající od Mosulu až po okrajové části města Aleppo v Sýrii. To je zhruba vzdálenost z Washingtonu do Clevelandu ve státě Ohio a šlo o oblast, kde byl kdysi pánem Núr ad-Dín Zengí, postrach křižáků, který tak fascinoval Zarqáwího, zakladatele al-Káidy v Iráku.

Tři týdny nato vydal mluvčí Islámského státu, opojený zmíněným úspěchem, následující prohlášení:

Vyšlo slunce džihádu a zazářily radostné zvěsti dobra. Na obzoru se rýsuje triumf a objevily se znaky vítězství.

Vlajka Islámského státu a monoteismu zde nyní stoupá vzhůru a třepetá se ve větru, přičemž stín, který vrhá, zakrývá území od Aleppa až po Dijalu. Hradby tyranů pod ní byly zbořeny, jejich vlajky strženy a jejich hranice zničeny …

Je to sen, který má v sobě každý muslimský věřící, je to naděje skrývající se v srdci každého mudžáhidského monoteisty, je to chalífát, ta svého času opuštěná povinnost …

Nyní se chalífát vrátil a my prosíme Boha vznešeného, aby zajistil jeho soulad s prorockým postupem.

Tím tedy mělo dojít k obnovení chalífátu a naplnění příslušné předpovědi, takže všichni muslimové teď museli poklekat před Abú Bakrem al-Bagdádím, který byl přejmenován na chalífu Ibráhíma al-Bagdádího.

Na toto postavení si nikdo důvěryhodný na Středním východě nedělal nárok od chvíle, kdy byl v první světové válce poražen poslední osmanský sultán. V raných dobách islámu se sice chalífové těšili u všech muslimů velké politické i náboženské autoritě, a i když časem postupně slábla, mezi sunnity měl jejich úřad dál obrovský symbolický význam. Když jej tudíž zakladatel světského Turecka po zmíněné válce zrušil, mnozí konzervativní sunnité se cítili dotčeni, protože zánik chalífátu vnímali jako konec muslimské politické moci a vítězství Západu. Nebude v této souvislosti velkým přeháněním konstatovat, že sunnitský politický islám svého času začínal právě jako úsilí o obnovení chalífátu; ve dvacátých a třicátých letech minulého století se totiž na toto téma konalo několik světových kongresů, které měly jmenovat nového chalífu, veškeré jednání však nakonec kvůli vzájemnému soupeření skončilo ve slepé uličce, žádná muslimská země prostě nechtěla, aby jím byl někdo z těch ostatních.

Dotyčný úřad se samozřejmě pokoušeli získat také jednotlivci z řad sunnitů, ale ti se podobnou snahou jen zesměšnili. V devadesátých letech se například chalífou prohlásil jistý jordánský džihádista působící v Afghánistánu, ale jak později poznamenal jeden tajný agent al-Káidy, on i jeho stoupenci zcela nesmyslně „exkomunikovali každého, kdo s nimi nesouhlasil“. Dotyčné hnutí si tudíž nadělalo příliš mnoho nepřátel, brzy se opět rozpadlo a sám chalífa byl nucen se přesunout do Londýna – neovládal žádné území a nedisponoval ani žádnou vládou, ani žádnými přívrženci, takže jeho úsilí bylo opravdu spíš jen k smíchu.

Za obnovu chalífátu bojují všichni džihádisté, většina však něco takového vnímá coby pouze vzdálený cíl, buď proto, že západní země jsou dostatečně silné, aby tomu zabránily, nebo muslimové příliš rozděleni, než aby byli schopni tuto věc prosadit. Panuje názor, že jednoho dne se chalífát skutečně vrátí, ale muslimové se do té doby musejí stát silnými a jednotnými.

Svou snahou o vytvoření chalífátu se tedy Islámský stát vzepřel určitému všeobecnému přesvědčení, panujícímu mezi džihádisty i ostatními sunnitskými muslimy. Sděloval jim totiž, že k jeho ustanovení není třeba ovládnout nějaké jiné muslimské země a není ani třeba je přesvědčit, aby něco takového učinily samy, stačí prostě obsadit nějaké území a vyhlásit si tam svůj vlastní chalífát. Nemusíte ani čekat, až si jej budou přát muslimské masy, ani je nemusíte prosit, aby váš projekt na jeho vytvoření podporovaly – na veřejné mínění nehleďte a založte si chalífát ozbrojenou silou. Nemusíte se ani krčit strachy před Západem či jeho spojenci, těm se postavte a uštědřete jim porážku.

Hrozilo, že vytvořením subjektu, který prohlásili za chalífát, Islámský stát převrátí vzhůru nohama určitý zavedený názor. Na rozdíl od všech ostatních vzbouřenců na novodobém Středním východě usilujících o jeho ustanovení měl totiž finanční prostředky, bojovníky, zbraně i území, aby mohl věrohodně tvrdit, že jemu se to podařilo, a navíc mu pomáhalo, že ten jeho chalífa měl větší náboženské vzdělání než kterýkoliv jiný vrcholný politik v muslimském světě. Většina sunnitských muslimů Islámský stát možná odmítala coby jen parodii a podvod, ale dost dobře již jej nemohli odbýt jako pouhý vtip ve chvíli, kdy se v roce 2014 označil za chalífát, na to byl příliš silný.

Pár dní po červencovém vyhlášení chalífátu přijel jeho nejvyšší představitel v černém sportovním voze k Velké mešitě Núr v Mosulu, pojmenované po zmiňovaném vzoru Zarqáwího; tím byl Núr ad-Dín, který ji nechal postavit ve dvanáctém století. Bagdádí měl na sobě černé roucho a turban, což jeho stoupence přítomné na ceremonii vedlo k úvahám, že tuto barvu zvolil, protože stejnou pokrývku hlavy a stejné barvy měl i Prorok, když dobyl Mekku, případně chtěl nový chalífa dát najevo, že Muhammad byl jeho dávným předkem. Možné je obojí, stejně kdysi postupovali i chalífové z rodu Abbásovců, jejichž existenci Bagdádí svým oblečením také připomínal.

„Vznešený a požehnaný Bůh vašim mudžáhidským bratrům poskytl dobytí a vítězství a tím jim po dlouhých letech džihádu, trpělivosti a bojů proti jejich nepřátelům udělil moc,“ hřímal Bagdádí od řečnického pultu. „Tito bratři pak pospíchali, aby vyhlásili chalífát a jmenovali i jeho vůdce, to je pro muslimy povinností, která se ovšem celá století nenaplňovala a zmizela z povrchu zemského.“ Poté podobně jako kdysi vůbec první chalífa, který se také jmenoval Abú Bakr, oznámil, že přijímá novou funkci, a přítomný dav vyzval, aby jej neváhali v případě nutnosti činit zodpovědným. „Byl jsem vybrán, abych vám vládl, já však nejsem tím nejlepším z vás, takže pokud budete vidět, že jednám upřímně, následujte mne, ale pokud budu jednat špatně, pak mi raďte a veďte mé kroky … a nebudu-li poslouchat Boha, neposlouchejte vy mne.“

Symbolický oděv nového chalífy a jeho slova plná pokory byla ovšem v kontrastu s luxusními hodinkami, které měl na ruce, a jeho černý hábit stejně nepomáhal uklidnit rozdrásané nervy obyvatel Mosulu z toho, že zdejší muži budou v případě neúčasti na této akci bičováni. „Měli jsme z toho jeho oblečení strach, sunnitského imáma celého jen v černém jsme do té doby nikdy neviděli,“ vzpomínala jedna z přítomných žen. „Byly jsme tehdy shromážděny ve druhém patře, plakaly jsme a zároveň se strašně bály, že nás uslyší a potrestají,“ přiznala se a dodala: „Po skončení kázání jsme pak ještě hodinu nesměly odejít, u východu stáli ozbrojení muži.“

Místní lidé tedy žili ve strachu, ovšem džihádističtí stoupenci Islámského státu návrat chalífátu naopak vehementně oslavovali, jeden z nich například 3. července 2014 na Twitteru napsal, že jeho vyhlášení „vstoupí do historie“. Další podobný fanatik oznamoval konec hranic, vytyčených kdysi Západem, a následně na této sociální síti začaly hojně kolovat dvě mapy, přičemž na jedné z nich byly tužkou dokresleny hranice útvarů nazvané „Sunnistán“, „Kurdistán“, „Alawistán“ a „hora Durúz“, zatímco na druhé chyběly, protože celou oblast už tvořil nový chalífát. Jejich autor zároveň vyzýval ty, kteří si obě mapy prohlíželi, aby „porovnali sny Západu o rozdělení a Bagdádího chalífát“, na což jeden z podobně naladěných džihádistů nadšeně tweetoval, že „ani Islámský stát nemá hranice a jeho dobyvačné úsilí bude s Božím svolením pokračovat“.

Při své první přeměně v roce 2006 vzbudil Islámský stát svou odvážnou nejednoznačností velkou představivost džihádistů, jelikož svého emíra nazval velitelem věrných, ale rovnou za chalífu jej zatím neoznačoval. Jeho titul a vlajka zase odkazovaly k těm, jaké měl chalífát existující ve středověku, i když Bagdádí a spol. něco podobného ještě nevyhlásili, prostě jen chtěli, aby je tak vnímali ostatní, ale sami to poprvé otevřeně řekli až nyní.

V roce 2008 Islámský stát téměř zanikl, protože netoleroval žádný odpor vůči svému postavení coby státu, což bylo pro předáky al-Káidy a zejména bin Ládina jen dalším důkazem, že než může být ustanoven nějaký muslimský stát, natož přímo chalífát, je třeba si zajistit podporu širokých mas obyvatelstva.

I přesto, že utrpěl řadu neúspěchů (v té době byl mimochodem stále ještě odnoží al-Káidy), jeho symbol a myšlenka, kterou představoval, žily dál. Šlo samozřejmě o vlajku, převzatou dalšími pobočkami výše zmíněné organizace, ale také o jeho rozhodnutí budovat muslimský stát, což velmi popuzovalo šéfa al-Káidy. Některé z jejích přidružených skupin si pravda byly vědomy, že Bagdádí a spol. v této činnosti operují jen s velmi slabým precedentem, takže se snažily být vůči obyvatelům území, která ovládaly, vstřícnější, a víc také dbát o jejich životní úroveň, nebylo to však úsilí dostatečné, takže si nadělaly příliš mnoho nepřátel, což nakonec vedlo k jejich porážce.

Islámský stát ovšem i přes neúspěch těchto sesterských organizací během občanské války v Sýrii naopak své úsilí ještě zvýšil a odmítal námitky jak podřízené Fronty Nusra, tak nejvyšších představitelů al-Káidy, byl prostě v tom, co dělá, odhodlán pokračovat, ať to stojí, co to stojí.

Kdyby k takovéto situaci došlo v Iráku v roce 2008, utrpěl by další porážku a potvrdil starou džihádistickou pravdu, protože Američané v té době měli v zemi příliš velký počet příslušníků pěchoty a sunnitské kmeny byly navíc velmi ochotné se podílet na boji proti společnému nepříteli s bagdádskou vládou, v níž měli převahu šíité. O šest let později už ale dotyčné kmeny oficiálnímu iráckému režimu nedůvěřovaly, navíc vojáci USA zase odešli a vládní jednotky si nevěděly rady se sunnitskou oblastí v západní části země.

Neklid z tohoto regionu se přenášel i do sousední Sýrie, její prezident však se víc bál přímého ohrožení území u pobřeží Středozemního moře, které kontroloval, zatímco se sunnity podél irácké hranice si to mohl vyřídit později, říkal si. Baššár Asad také zjišťoval, že je pro něj politicky výhodné, když nechá Islámský stát útočit na své domácí protivníky, a když bude navíc tento nahánět neskutečnou hrůzu řadovým Syřanům i zemím, které jsou proti němu coby prezidentovi, kalkuloval, že řadoví obyvatelé, jakož i Arabové všeobecně a také lidé na Západě, jej budou brát za menší zlo.

Politika Bagdádu a Damašku vedla k tomu, že neklidní sunnité obývající oblast mezi Sýrií a Irákem byli zralí na to, aby jim vládl někdo usilující o vlastní stát a přitom měl dostatečný počet mužů, síly i zkušeností z jeho budování, které byly k podobnému činu třeba.

Takovým požadavkům vyhovoval právě Islámský stát, protože se mu do svých řad díky náborovým kampaním „okořeněným“ řečmi o blížící se apokalypse, politické teologii a programu zaměřenému na budování státu podařilo nalákat tisíce cizinců. Měl tudíž dostatek bojovníků, aby si mohl podrobit dobytá města, zahnat protivníky a zvýšit své finanční příjmy, nemluvě o zkušenostech, jak má být nějaký stát organizován, jelikož jeho příslušníky byli i bývalí důstojníci armády a zpravodajských služeb Saddáma Husajna.

Svého času se stal Islámský stát odstrašujícím příkladem, jak něco nedělat; jeho kritici, ať již džihádisté nebo stoupenci jiných směrů v islámském náboženství, zdůvodňovali skutečnost, že byl v roce 2008 poražen, jeho brutalitou, fanatismem a arogantním přesvědčením, že je opravdu státem. O šest let později už ovšem právě díky podobnému chování dosáhl zmíněných úspěchů, a zatímco ostatní povstalecké skupiny se společně pokoušely svrhnout vlády daných zemí, Islámský stát usilovně pracoval na vytvoření své vlastní.

Chalífát jako značka

Když mluvčí Islámského státu oznámil vyhlášení chalífátu, modlil se k Bohu, aby jej udělal „v souladu s prorockým způsobem“ a tím naplnil danou předpověď. Po tomto aktu pak udělali Bagdádí a spol. maximum pro to, aby každý věděl, že Bůh na jejich prosbu odpověděl kladně.

Po celém území Sýrie i Iráku se totiž vedle kontrolních stanovišť objevily billboardy, v jejichž pravé části byla černá vlajka s nápisem „Není boha kromě Boha, a Muhammad je Posel Boží“, zatímco v levé stálo „Islámský stát: chalífát v souladu s prorockým postupem“. Nášivky s tímto druhým heslem navíc začali nosit jeho vojáci a objevilo se také na hlavičkovém papíru Islámského státu, a dokonce jako popisek u snímků jeho příslušníků ukazující, jak pečou chleba v irácké provincii Dijala, které kolovaly na Twitteru. Slogan se navíc stal mottem prvního festivalu Islámského státu zvaného Shromáždění Da‘wa, při kterém se jeho účastníci obraceli na víru; konal se pod širým nebem na podzim 2014 v syrském městě Rakka a na fotografiích z této události, které někdo dal na Twitter, je vidět, jak jeho účastníci včetně několika chlapců s rozšířenými zorničkami fascinovaně naslouchají hovořícím kazatelům.

Ani to však nebylo všechno, zmíněná slova obsahovala i návrhy mincí, které se Islámský stát chystal razit, přičemž ty měly nejen ukončit jeho závislost na „nařízených měnách napojených na dolar“, ale také odkazovat na mince raného islámského chalífátu, o nichž se často zmiňují dějepisná pojednání ze středověku. Co na tom, že v dobách Proroka žádné „islámské“ mince neexistovaly, tato skutečnost byla vzata na vědomí jen tak mimochodem; Muhammad a jeho souputníci totiž používali měnu římskou a perskou, které zobrazovaly císaře jiného než muslimského vyznání a také symboly jiných náboženství, své vlastní mince si muslimové začali razit až za vlády umajjovských chalífů. (Tento rod na ně ovšem možná dal vyrazit portrét Proroka, což muselo pozdější sunnitské muslimy doslova šokovat.) Bagdádí a spol. byli prostě posedlí vytvářením státu podle vzoru toho za Muhammada a tedy silně proti jakýmkoliv náboženským inovacím, občas však jeho příkladu naopak vůbec nedbali, to když nebyli schopni splnit nějakou náročnou normu nebo se jim nedařilo schválit nějakou věc, o niž usilovali.

Řadoví muslimové ovšem daný slogan porovnávali s krutostí Islámského státu, což jeho odvolávání se na Proroka poněkud zpochybňovalo. V iráckém městě Hawija například vítal návštěvníky u jedné z jeho bran nápis „Chalífát v souladu s prorockým postupem“, ale pod ním viselo hlavou dolů osm vládních vojáků nejevících žádné známky života. Kdosi zděšený tento výjev vyfotografoval a nechal kolovat na Twitteru, přičemž mrtvoly a heslo zvýraznil červenou barvou.

Příslušníci Islámského státu a jeho sektářství způsobili, že se slogan stal i předmětem satirických narážek. Na jednom letáčku, který se objevil na Internetu, bylo například napsáno „Chalífát v souladu s baasistickým postupem“ (socialistická strana Baas za Saddáma Husajna ovládala politickou scénu Iráku a nyní řada jejích bývalých členů řídila Islámský stát).

Když pak pro změnu šíitské milice opět dobyly jedno město ovládané ještě i po vyhlášení chalífátu Islámským státem, vylezli jejich bojovníci na věž místní vodárny nesoucí daný nápis a změnili jej na „Chalífát Alího, prorocký postup“, což odkazovalo k prvnímu šíitskému imámovi.

Propagovat nějakou značku není lehké, to ví každý podnikatel, Islámský stát se však rozhodně nijak zvlášť nesnažil své heslo oddělit od krutostí, kterých se dopouštěl.

Diskuse o chalífátu

Džihádistická „stará garda“ přešla oznámení, že Islámský stát se mění v chalífát, s posměchem. V jejím čele stáli palestinští Jordánci Abú Katada al-Filistíní a Abú Muhammad al-Makdísí, dva nejvlivnější žijící učenci, pokud se džihádismu týče, autoři několika jeho klíčových textů. Návrat chalífátu prostřednictvím násilné revoluce byl i jejich přáním, ale prohlášení Islámského státu na ně žádný dojem neudělalo, byli toho názoru, že pouhou stafáží se chalífátu nedosáhne.

„Máme tu jisté prosťáčky, kteří sami sebe ošálili vyhlášením chalífátu a zavedením trestů hudúd,“ prohlásil s pohrdáním první z nich, přičemž na mysli měl konzervativní tresty zmiňované v islámských náboženských dokumentech. „Rozumně uvažující člověk si pamatuje, kde se tito lidé vzali a co způsobili, vidí, že se rozhodli zabíjet muslimy i mudžáhidy,“ dodal, načež je obvinil z „ohavného spiknutí“, protože jak jinak by se podle něj dalo pochopit vytvoření státu, který se snaží zabíjet své džihádistické oponenty, likvidovat své učence, opovrhovat podporou mas a myšlenku chalífátu utápět v krvi?

Islámský stát tato kritika rozzuřila a jeho mluvčí reagoval následujícími temnými a varovnými slovy: „Všichni ti, kdož se pokouší narušit semknutost řad, přijdou o hlavu.“

V srpnu 2014 se pak vzájemné obviňování stalo natolik nepřehledným a dosáhlo takové výše, že jeden džihádistický protivník Islámského státu dokonce dal dohromady seznam nazvaný „Stručný přehled k diskusi o vyhlášení chalífátu“ uvádějící možná témata, která by se dala probírat. Praví se v něm mimo jiné, že dotyčný chalífát je nelegitimní, protože jej nepodpořila většina muslimských lídrů, a dokonce ani většina těch džihádistických, jinými slovy jedinými lidmi, kteří Bagdádího povýšili na chalífu, byli nejvyšší představitelé samotného Islámského státu.

Vyhlášení chalífátu odsoudila také al-Káida, což ovšem vzhledem k existující roztržce mezi oběma subjekty vůbec nepřekvapovalo. „Voláme po návratu správně řízeného chalífátu podle prorockého postupu, ne prostřednictvím nenormálního chování, lhaní, porušování dohod a nedodržování závazků, chalífátu založeném na spravedlnosti, radách od jiných, duševní spřízněnosti a svornosti, nikoliv na útlaku, exkomunikaci, vraždění monoteistů a štěpení řad mudžáhidů,“ prohlašoval jeden z jejích předáků.

Jiný přístup k dané situaci zaujal nejvyšší představitel al-Káidy, tedy Zawáhrí. Místo toho, aby nový chalífát odsoudil, začal naznačovat, že jeden chalífa už přece existuje, a sice Mulla Umar, vůdce Tálibánu v Afghánistánu. Jak Zawáhrí, tak bin Ládin se tomuto muži zavázali svou oddaností coby veliteli věrných, protože takový titul sice obvykle přináleží pouze chalífovi, ale první z obou jmenovaných předáků al-Káidy se již dříve usilovně snažil ujistit stoupence své organizace, že jediným jeho nositelem v Afghánistánu je právě Mulla Umar. „Pokud se týče velitele věřících po celém světě,“ sděloval v roce 2008, „tak právě on je hlava chalífátského státu, který se společně se všemi ostatními věrnými muslimy snažíme s boží pomocí obnovit.“

Ani sám Zawáhrí, ani jeho nadřízený bin Ládin pravda nebrali svůj slib věrnosti šéfovi Tálibánu příliš vážně, opakovaně například nedbali jeho požadavku, aby se přestali bavit s novináři, ale poté, co byl chalífou prohlášen Bagdádí, začala al-Káida prosazovat Umara coby jakéhosi „protichalífu“. V červenci 2014 tak její tiskové oddělení pustilo do oběhu staré video, v němž bin Ládin vysvětluje, proč se rozhodl složit přísahu věrnosti tomuto člověku coby veliteli věrných. Když je zde nejvyšší představitel al-Káidy dotázán, zda taková přísaha znamená, že Umar podle jeho přesvědčení disponuje „vrcholným vůdcovstvím“, což je výsada chalífů, odpověděl kladně. Později toho měsíce vydala organizace ještě i tiskovou zprávu, která začínala zopakováním přísahy loajálnosti „veliteli věrných Mullovi Muhammadu Umarovi“ a v dalším textu potvrdila, že „al-Káida a její pobočky, ať se nacházejí kdekoliv, jsou vojáky jeho armády a nad hlavami drží jeho vítězný prapor“.

V září pak Zawáhrí ještě „přitlačil na pilu“, když oznámil založení nové odnože své organizace nazvané „Al-Káida v Indickém oceánu“. V této souvislosti zdůraznil, že nová skupina spadala tak jako samotná al-Káida pod „islámský emirát“, v jehož čele stojí „velitel věrných“ Mulla Umar, a tohoto člověka poté opakovaně zahrnul chválou.

Chalífou jej Zawáhrí nicméně neprohlásil, přičemž nikdy neřekl proč, ale důvody není těžké uhodnout. Pokud totiž tehdy Umar ještě vůbec žil, což nebylo jasné, možná by o tu funkci neměl zájem, protože označovat se za vládce Afghánistánu je mnohem skromnějším počinem než to tvrdit v případě celého muslimského světa, čímž by si znepřátelil potenciální spojence, například některé státy kolem Perského zálivu. Bagdádímu a jeho Islámskému státu navíc řada džihádistů vyčítala, že vyhlásili chalífát příliš brzy, takže pokud by al-Káida následovala jeho příkladu, stala by se terčem podobné kritiky, nehledě k tomu, že Zawáhrí by ani nebyl schopen jej mít celý pod kontrolou. V přechodném období proto bylo lepší jít jakousi nejednoznačnou střední cestou mezi na jedné straně otevřeným prohlášením někoho za „antichalífu“ a na straně druhé pokračovat zatím bez chalífy.

I přesto, že al-Káida proti vyhlášení chalífátu Islámským státem protestovala, tam však začali proudit bojovníci z celého světa. „Všem svým bratrům v Tunisku, kteří mají v srdcích džihád, sděluji, že vznikl chalífát … a to je velké požehnání,“ prohlašoval například jeden mladý člověk z této severoafrické země. Chalífát prostě jeho obdivovatelům, tedy muslimské mládeži, sliboval jakési naplnění cti, jelikož její příslušníci se cítili být politickými systémy ve svých zemích vytlačeni „na vedlejší kolej“ nebo jim jednoduše připadalo, že nezapadají do společnosti, ve které žili. Jedno populární náborové video už ostatně označovalo národnostní státy za mrtvé a občany státu Islámského ukazovalo, jak ničí své pasy. „Trháme tyto průkazy totožnosti a … také tyto hranice, protože budeme žit v jednom jediném Islámském státě a šířit se od západu na východ,“ sdělovali přitom na kameru. „Budeme jedním islámským národem, kde nebude místo pro pasy či jiné legitimace a kde nám nebude vládnout nikdo kromě velikého Boha.“

„Máme tady bratry z Iráku, Kambodže, Austrálie i Spojeného království,“ oznamovali v této souvislosti britští džihádisté bojující za Islámský stát, a jeden budoucí egyptský „mučedník“ takovou rozmanitost vyzvedával jako důvod, proč by se k nim měli přidat i další Arabové: „Proč neemigrujete? Proč neopustíte vaše domovy, tak jak to kdysi udělal Prorok? K nám přicházejí celé rodiny z Uzbekistánu, ale i třeba z Turecka, prostě odevšad!“

Islámský stát ovšem přitahoval i bojovníky z konkurenčních povstaleckých skupin, včetně oficiální pobočky al-Káidy v Sýrii, tedy Fronty Nusra. Ze všech organizací zde operujících jich do těchto dvou přicházelo ze zahraničí nejvíc a v obou také skončil velký počet bývalých členů Svobodné syrské armády, kteří před tímto skomírajícím konglomerátem vzbouřenců dali přednost lépe organizovaným i financovaným džihádistickým skupinám. Když se pak ale cesty Islámského státu a Nusry v roce 2013 rozešly, šedesát procent zahraničních bojovníků Fronty údajně přešlo na stranu Bagdádího a spol.

Bagdád ar-Rašída

Prohlášení Islámského státu o obnovení chalífátu dle prorockého způsobu přinejmenším jednoho člověka dovedlo k mylnému závěru, že se nechal inspirovat pouze „prvními čtyřmi chalífáty“, které následovaly po Muhammadovi, a opomenul ten nejimpozantnější ze všech za vlády Abbásovců.

Takové tvrzení není zcela přesné – Prorokův model budování státu si sice Bagdádí a spol. vzali jako příklad, o tom není pochyb, ale nebyl jediný, který je eminentně zajímal. Když si vezmeme jejich propagandu, zjistíme, že se od samého začátku snažili obnovit i slavné dny abbásovského chalífátu řízeného z Bagdádu. Obzvláště vyzvedávaným bylo přitom období, kdy této říši vládl Hárún ar-Rašíd, známý z pohádek Tisíc a jedna noc. „Vězte, že Bagdád ar-Rašída byl sídlem chalífátu, který vybudovali naše předci,“ sděloval v roce 2007 mluvčí Islámského státu a pokračoval: „Ten se přitom znovu nevynoří prostřednictvím našich rukou, ale koster a lebek, my v něm však opět vztyčíme vlajku monoteismu, vlajku Islámského státu.“ Jeho první vůdce s příznačným jménem Abú Umar al-Bagdádí pak toho samého roku prohlásil: „My jsme dnes v Bagdádu ar-Rašída, tedy v samém lůnu chalífátu.“ Dokonce i poté, co se hlavní základnou vojenských operací Islámského státu stala syrská Rakka, kterou měl kdysi Hárún jako své druhé sídlo, a poté, co byl dobyt i irácký Mosul, hovořil zmíněný mluvčí dál o „Bagdádu chalífátu“ nebo „Bagdádu ar-Rašída“. První chalífa Abú Bakr pak pro změnu používal pseudonym al-Bagdádí, tedy „z Bagdádu“, i když přitom pocházel z jiného iráckého města Sámary.

Úmysl Islámského státu obnovit abbásovský chalífát řízený z Bagdádu naráží na dva problémy, přičemž ten první je kulturní. Hodnoty vyznávané kdysi ar-Rašídem a jeho dvorem totiž nejsou hodnotami nového subjektu na území Sýrie a Iráku, jelikož jeden z Hárúnových oblíbených dvorních básníků jménem Abú Nuwás často psával verše, v nichž opěvoval pití vína a sex s chlapci:

Chlapec vábivých pohledů a cudného jazyka / mi nabízí víno naděje i zoufalství.

Často opilý byl ostatně i sám chalífa. Podle jednoho líčení například poté, co zkonzumoval příliš mnoho vína, nařídil, aby byl usmrcen jeho veselý společník (někteří se domnívají, že milenec) Dža‘far Barmakovec, a když kat jeho příkaz odmítl vykonat s odůvodněním, že pán „přebral“, Hárún prý na něj zařval: „Přines mi tu jeho hlavu, ty parchante!“

Pevnou součástí života u dvora Abbásovců byla také hudba. Řada konzervativních muslimů na ni sice tehdy stejně jako dnes pohlíží nevraživě, ovšem chalífovy noci byly plné tónů vyluzovaných loutnami a trubkami i duněním bubnů. Podle takových ultrakonzervativců, jakými jsou předáci Islámského státu, využívá podobné nástroje ďábel, aby mohl lákat neobezřetné, takže lepší je poslouchat, jen jak muži bez hudebního doprovodu zpívají válečné písně.

Islámský stát navíc pořádal pogromy proti šíitům, zatímco Hárúnův dvůr s těmito lidmi povětšinou dobře vycházel, a Barmakovci, tedy poradci ar-Rašída, původem Peršané buddhistického vyznání, kteří přešli k islámu, se s nimi dokonce vysloveně přátelili. V prvním období své vlády s nimi ovšem neměl žádné problémy ani sám Hárún a jeho syn Ma‘mún dokonce jednoho šíitského imáma navrhl coby svého následovníka v úřadu chalífy.

V Bagdádu ar-Rašída se též velká pozornost věnovala pohanským poznatkům starého Řecka a jeho diskusím mezi zastánci různých náboženství, což by opět bylo něco v Islámském státě zcela nepřijatelného. Jak sám Hárún, tak i jeho poradci financovali překlady řeckých traktátů z oboru vědy i filozofie, čímž pro následující generace zachovali texty, které by jinak později, ve středověké Evropě, nenávratně zmizely, a u chalífova dvora i v soukromých bagdádských salonech tehdy debatovali židé, křesťané, muslimové i nejrůznější filozofové bez vyznání. „Zbožní muslimové z Mekky a Mediny, kteří tam přišli, byli šokováni, když zjistili, že nejvyšší funkce u dvora vykonávali i nevěřící a že učení mužové ze všech možných náboženství přátelsky diskutovali o důležitých otázkách ontologie a filozofie, přičemž se vzájemně shodli, že zakázáno bude veškeré odvolávání se na zjevené Písmo svaté, “ psal tehdy jeden britský učenec.

Předáci Islámského státu ovšem ar-Rašídovy náboženské poklesky pečlivě ignorovali a místo toho vyzvedávali jeho džihádské tažení proti křesťanské Byzanci. I tady se ovšem Hárún, muslimský vládce nad severní Afrikou a Středním východem, choval jinak než Bagdádí a spol., podle kterých je proti bezvěrcům třeba neustále bojovat, jelikož si vyměnil několik diplomatických poselství s Karlem Velikým. Tomuto nejvýznamnějšímu panovníkovi křesťanského Západu dokonce jako dar poslal slona, který navíc dostal jméno Abú al-Abbás po prvním abbásovském chalífovi; do franské říše jej z pověření al-Rašída přivezl jistý člověk židovského původu a na dvoře jejího vládce se zvíře stalo jakousi stálou exotickou atrakcí. Slon al-Abbás byl přitom jen jedním z mnoha darů, které si oba muži vyměnili, aby tak upevnili své spojenectví vůči vzájemným protivníkům, tedy umajjovskému chalífátu ve Španělsku a křesťanskému království zvanému Byzanc.

Kulturní nesrovnalosti mohl Islámský stát poté, co obnovil název „Bagdád ar-Rašída“, opomíjením některých historických skutečností překonat, byl tu však též jistý demografický problém. V tomto městě totiž převažují šíité a ti se nehodlali novému vládci podvolit bez boje, takže když Islámský stát v červnu 2014 dobyl Mosul, desítky tisíc ozbrojených mužů tohoto vyznání, konkrétně příslušníci Armády Mahdího, jedné z četných šíitských milicí operujících v Iráku, demonstrovalo svou sílu pochodem ulicemi Bagdádu. Do této země navíc začali proudit i šíité ze zahraničí, kteří vyslyšeli volání do zbraně, s nímž koncem roku 2014 vystoupil vlivný, ale obvykle pasivní Velký ajatolláh Sístání, a v Indii se zase údajně zavázalo k boji proti Islámskému státu v Iráku až třicet tisíc šíitských mužů.

I když by přitom Bagdádí a spol. milice iráckých šíitů přemohl, musel by si poradit ještě také s Íránem. Jeho zvláštní síly totiž těmto útvarům pomáhaly v jejich odporu vůči americké okupaci zbraněmi i bojovníky, přičemž to samé se následně dělo i v Sýrii, aby mohl zůstat u moci spojenec Íránu Baššár Asad, a znovu pak v Iráku poté, co Islámský stát vtrhl do Mosulu. Mezi příslušníky šíitských milicí se dokonce pravidelně objevoval Qasem Solejmání, velitel íránských zvláštních sil, kterým by se mimochodem klidně mohl nechat v nebezpečných scénách zastupovat Sean Connery ve filmu Hon na ponorku. Islámský stát byl prostě silný, ale rozhodně ne natolik, aby za stávající situace mohl zaútočit na Bagdád.

Nezasvěcení čtenáři by tedy klidně mohli předpokládat, že by bylo šílenstvím dávat přednost něčemu takovému před možností upevnit své územní zisky v těch oblastech, kde převažují sunnité, strategické úvahy ovšem někdy bývají vytlačeny historickými imperativy.

Když předáci Islámského státu v počátcích jeho existence přemýšleli, zda se jim podaří obnovit chalífát Hárúna ar-Rašída, uvažovali ještě střízlivěji, a zakladatel nového subjektu Abú Ajjúb al-Masrí dokonce ostatním džihádistům vyčítal jejich přílišná očekávání. „Někteří z nás se nesprávně domnívají, že stát, který by měl být vytvořen a vyhlášen, je stát al-Rašída, jenž hovořil s oblakem na nebi, zlato nabíral jak vodu a do bojů vysílal armády tak mohutné, že sahaly od Bagdádu až po šiky nepřátel.“

Podle Masrího se Islámský stát měl srovnávat s tím, který vznikl jako první kdysi za Proroka, vyžádal si spoustu obětí a podporoval jej pouze malý počet lidí. Tento stát se totiž nacházel v oblasti, kde bylo málo vody, zato tam řádilo mnoho nemocí; společníci Muhammada tehdy trpěli hladem a bídou a jeho chatrné vojsko utrpělo několik velkých vojenských porážek, například v bitvě u hory Uhud.

Masrí uznal, že ve srovnání s tímto prvním islámským státem si ten z roku 2008 nevedl zase až tak špatně. „Splnil Islámský stát v Iráku požadavky státu, pokud se týče ovládnutí nějakého území, moci a šíře vlivu, srovnáme-li jej s tím prorockým, a to i když bychom vzali v úvahu různou podobu útrap, kterými oba prošly?“ položil si řečnickou otázku a hned si také odpověděl, že rozhodně ano, zejména při porovnání síly nepřátel sešikovaných vůči tomu prvnímu a tomu novodobému. Jak jsme ovšem viděli, takovéto tvrzení bylo pouze „přání otcem myšlenky“.

Masrí nicméně chápal, že řídit stát, to zdaleka není jako řídit nějaké válečné operace, protože při vládnutí jsou džihádisté zranitelnější vůči ozbrojenému útoku a také riskují, že si proti sobě popudí místní obyvatelstvo. „Každý monoteista ví … že přechod od džihádu k etapě vládnutí, tedy vládnutí Boha na Zemi, jakož i návrat islámského chalífátu, jsou záležitosti plné nebezpečí.“

Řízení chalífátu

Islámský stát se za takový vyhlásil v roce 2006, v prvních několika letech však neměl příležitost skutečně vládnout. Al-Káida v Iráku, tedy jeho předchůdce, se v oblastech, které kontrolovala, o to alespoň pokoušela, ale on v době svého ustanovení v podstatě žádným vlastním územím nedisponoval. Nepodařilo se mu ani získat monopol na používání násilí, i když se v tomto ohledu velmi snažil, či třeba průběžně poskytovat svým obyvatelům služby, jinými slovy nedostávalo se mu základních rysů, kterými se každá vláda, moderní i jiná, musí vykazovat.

V roce 2014, kdy už byl Islámský stát nezpochybnitelným představitelem moci v řadě měst Sýrie i Iráku, se však taková šance naskytla. A jak tedy vládl? Co si vzal ze zkušeností svých předchůdců v al-Káidě, kteří se pokusili vytvořit své vlastní vlády, ale neuspěli? Vzpomeňte, že bin Ládin pobočkám své organizace radil, aby za prioritní považovali životní úroveň místních obyvatel a také jejich souhlas s novým vládcem, který by s nimi měl věci konzultovat. Z těchto základních principů pak vyplývala i další rada, pokud se řízení státu týče, totiž nebýt příliš horlivý v udělování islámských trestů.

Islámský stát se opravdu podobně jako al-Káida na Arabském poloostrově zabýval životními potřebami svých občanů, nebo alespoň chtěl, aby bylo vidět, že se o to snaží. Nechal natočit videa, ve kterých jeho bojovníci rozdávají potraviny i jinou humanitární pomoc, zavedl regulaci cen a další omezující nařízení, a celkově se pokoušel udržet vše tak říkajíc v chodu. Lidé už však nedostávali dotace a materiální podporu, na které byli zvyklí za předchozích vlád v Sýrii a Iráku, nemluvě o tom, že obchod a zemědělství se potýkaly s problémy způsobenými probíhajícími boji. Ke zlepšení situace pak nepomohla ani skutečnost, že se Islámský stát zaměřoval víc na válčení než vládnutí, takže výsledkem byl nevalný stav jeho hospodářství.

„Dřív jsme ze všeho obviňovali“ (iráckého premiéra) „Málikího, ale teď naříkáme a přejeme si návrat té doby, protože jsme byli alespoň v určitém bezpečí, existoval tu alespoň nějaký stát, což se s dnešní situací vůbec nedá srovnat,“ stěžoval si například jeden sunnita. Pokud prostě džihádistická vláda nedokáže lidem zajistit alespoň základní životní potřeby, na něž byli zvyklí, ti se proti ní záhy obrátí, jak se bin Ládin obával.

Islámský stát navíc nerozděloval bohatství spravedlivě a neinvestoval do infrastruktury nebo vytváření pracovních míst, místo toho dával peníze, potraviny a palivo osobám, které s jeho režimem spolupracovaly. Ve snaze získat zpět maximum byl prostě štědrý především ke kmenovým šejchům, ted

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .