Sedm

Jednou ráno někdo zazvonil u našich dveří. Zrovna jsem se v pracovně zasvěcoval do francouzské struktury politických stran. Nikdo v domě se necítil povinen jít otevřít. Typické. Takže jsem šel ke dveřím, otevřel je. Klika jako obvykle spadla na podlahu. „Putain de merde.“

„Comment?“ zeptal se nějaký hlas. Patřil příjemnému zjevení. Štíhlá postava, středně vysoká, v přiléhavém černém kalhotovém kostýmu, tmavě hnědé polodlouhé vlasy, jemné rysy, trochu moderních šperků, trochu make-upu, hnědé oči.

„Oh, là là!“ vykřikl jsem málem. Naštěstí mi to jenom problesklo hlavou. Ještě jsem se ten den neholil a měl jsem na sobě starou modrou a na límci lehce roztřepenou mikinu, kterou jsem rád nosil doma, když jsem nikoho nečekal. Á jé.

Zjevení si mě změřilo pohledem – pobaveně, jak se mi zdálo. Potom otevřelo své světle fialové namalované rty a něco řeklo. Znělo to jako: „Je suis horror.“

„Vy jste horor?“ zeptal jsem se udiveně.

„Horor,“ potvrdilo zjevení, přičemž spolklo počáteční „h“ a zdůraznilo poslední slabiku. „Moje rodina a já bydlíme tam naproti v té staré vile. O víkendu jsme se vrátili z prázdnin a od Madame Delacroix jsme slyšeli, že jste Němci a zrovna jste se přistěhovali. Bylo mi vás tak líto!“

„Protože jsme Němci?“ zeptal jsem se. Nebo to bylo tím starým passatem přede dveřmi a mojí mikinou?

„Ne,“ odpověděla Horor s úsměvem. „Protože jste tady přece úplně noví, nikoho neznáte a teď v době prázdnin se určitě cítíte osaměle. Proto bychom vás rádi pozvali k nám. Co třeba zítra, tak kolem sedmé, na apéritif? Na apéritif plutôt dînatoire?“

Nejdřív aperitiv a potom dîner, večeře. To znělo moc dobře. „Horor nás pozvala zítra na velkou večeři,“ vykládal jsem Antonii.

„Horor?“

„Ta sousedka odnaproti z té staré vily.“

„Jsi si jistý, že se nejmenuje Aurore?“

Chytil jsem se za hlavu. Aurora, jitřenka – no jistě!

Byla to pro nás velká pocta. Němečtí přátelé, kteří bydleli na jiném pařížském předměstí, nám vyprávěli, že i po letech je sousedé sotva pozdravili. A pozvání k Francouzům domů bychom si měli rovnou vyhnat z hlavy. Něco takového trvá prý dlouho. Velmi dlouho.

Následující večer jsme byli vzrušení, jak náleželo. Vybraně jsme se nachystali. Dîner! U Francouzů! V Saint-Cloud! To bude určitě hodně formální. Antonia si oblékla dlouhé, úzce střižené letní šaty a bundičku. Já jsem se donutil si vzít světlý oblek a uvázal jsem si kravatu. Venku bylo stále ještě kolem 30 stupňů. Potil jsem se a límec u košile mě škrtil.

„Vypralas tu košili na moc vysokou teplotu,“ zkonstatoval jsem bez jakékoliv výčitky v hlase směrem k Antonii.

„Ta gueule!“ odpověděla. „Prostě se ve Francii moc cpeš.“

Bernadette vklouzla do své krátké bílé krajkové sukně, kterou si koupila z úspor v Abercrombie & Fitch při naší první procházce po Champs-Élysées. Nicolas normálně nosí jen kapsáče, nejraději krátké a v maskovacích barvách NATO. Museli jsme pohrozit bezprostředními donucovacími prostředky, aby si oblékl elegantní dlouhé kalhoty se záhyby v pase, modrou košili a vestičku. Potom dostal do ruky pugétek květin. Bernadette nesla pralinky. Takto vyzbrojeni jsme opustili dům a husím pochodem jsme překonali malé náměstíčko s platanem.

Stará vila naproti je okázalá budova s arkýři, štíty a do zdí vloženými ozdobnými kameny ve stylu art deco. Obklopuje ji bujně rostoucí zahrada. Zazvonili jsme. Otevřel nám urostlý muž s kudrnatými bílo šedými vlasy. Éric, jak se představil, na sobě měl olivově zelené kapsáče a tričko. Za ním stála Horor alias Aurora v džínách. Oba na nás zaraženě hleděli. „Vy jste ale elegantní!“ zvolali jednohlasně. Potom se Éric naklonil k Antonii a jal se ji líbat.

Sáhl jsem po koltu, který jsem jako na potvoru neměl u sebe. Potom se mi ale rozsvítilo: To jsou bises, ve Francii povinné polibky na přivítanou. Kdo, kde, jak, kolik a v jakém pořadí dostane hubiček, je věda, které se věnují na internetu celé blogy. Tam je řeč o bise, bi-bise a quadri-bise, přičemž je třeba si dát pozor na over-bisage. Základní pravidlo: ženu je třeba políbit vždy, muže (jako muž) jen, pokud je to příbuzný nebo přítel. Pravděpodobně brzy zřídí výzkumnou katedru, zejména protože faire la bise je mezi mladými Francouzi stále ještě populární.

Profesor jménem Frédéric Saldmann ovšem varuje před riziky a vedlejšími účinky. „Přestaňte se líbat!“ požaduje. Přenáší se tím totiž nebezpečné choroboplodné zárodky. Lepší prý je se uklánět jako Japonci.

Éric nevypadá jako Saldmannův stoupenec. Směle políbil Antonii na obě tváře, pozorně jsem to sledoval. Co jsem měl dělat? Políbil jsem Horor.

Byl to zábavný večer bez dalších polibků a skoro bez interkulturních nedorozumění a zádrhelů. Éric a Aurore nás provedli vilou, kterou zdědili po Aurořiných rodičích a kterou vkusně moderně zrenovovali a zařídili. Jenom podlaha v obývacím pokoji ještě nebyla položená. Ukázal jsem na matný černě se lesknoucí jakoby asfaltový nátěr a zeptal se Érica: „Co na to dáte za povrch? Dlaždice? Parkety?“

„To takhle zůstane,“ odpověděl Éric. „Vypadá to přece dobře.“ Jsem to ale šosák.

Krátce nato jsem slyšel, jak se Antonia ptá Érica: „Co chcete vlastně položit na podlahu? Dlaždice? Parkety?“

„Ty šosáku,“ zašeptal jsem jí.

Posadili jsme se na černé kanape a pili jsme – jistěže – šampaňské. Dveře na zahradu byly otevřené. Bavili jsme se francouzsky a já jsem se najednou v té řeči cítil příjemně. Vůbec jsem se cítil příjemně. Dovnitř zavál vlahý letní větřík a rozdmýchal světlo černých svíček. Aurore a Éric přinesli černé podnosy s nejrůznějšími malými pamlsky. Olivy, kousky sýra, lososové jednohubky. „Je to tak hezké, jako s našimi přáteli v domě v Římě,“ zašeptal jsem Antonii.

„Ano, jako v Římě.“

Bernadette a Nicolas posedávali kolem trochu ztraceně. „Máte vlastně děti?“ zeptal se můj syn.

„Nebo ados?“ opravila ho Bernadette.

„Mais oui!“ přikývla Aurore. „Dokonce čtyři. Jen jsou teď bohužel všichni pryč.“

Potom jsme se dozvěděli:

Valérie, devatenáctiletá a nejstarší, měla před přijímacími zkouškami na HEC – elitní hospodářskou vysokou školu – a dnem i nocí se učila. Litovali jsme ji. Ale Éric jenom poznamenal, že u něj to nebylo jiné, když se jako mladý kluk připravoval na X’ – elitní vysokou školu pro inženýry École polytechnique. Přípravné pomaturitní kurzy trvaly dva tři roky a bylo to prý to nejtěžší, co si jen lze představit. Nelítostný souboj o místa v grandes écoles, elitních vysokých školách. Ale kdo udělá přijímací zkoušky, ten to pak zvládl. Samotné studium je spíš uvolněné. „Jak jsme tehdy slavili! A to dobré je, že když ve Francii vystuduješ grande école, nemusíš si už dělat starosti o práci. Vždycky najdeš dobré místo! Valérie teď prostě musí vytrvat.“

Sedmnáctiletý Quentin se prý s přáteli právě prohání u Lago Maggiore. „Doufáme, že příští rok konečně složí bac, maturitu,“ řekla Aurore. „Je to s ním trochu rock ‚n’ roll, vždyť víte.“

„Upřímně řečeno ne,“ na to Antonia.

„No, prostě trochu rebeluje. Je do noci s kamarády, hraje na kytaru v kapele, přes den se málo učí a nenechá si nic říct. Je stejný jako dřív jeho otec.“

Éric se hořkosladce usmál a řekl: „Les chiens ne font pas des chats – jablko nepadá daleko od stromu.“

„Naopak Zoé, zrovna jí bylo třináct, je pilná a disciplinovaná, jako já,“ pokračovala Aurore. „Chce se rozhodně dostat na velmi dobré gymnázium. Nejraději na Lyceum Jinřicha IV., zkráceně Henri IV.“ Potom řekla: „Víte, když ve Francii máte elitní gymnázium, jako Henri IV., nemusíte si už dělat starosti. Vždycky potom najdete dobré místo.“

Grande école, Henri IV., elita… Odpustil jsem si otázku, jak se to má s égalité – rovností, která je ve Francii od Velké revoluce považována za základní hodnotu ve společnosti. Tak dobře jsme se ještě neznali. A z Itálie jsem věděl, že ať místní mluví o své zemi jakkoliv kriticky, cizinec by se měl spíš držet zpátky. Takže jsem dál poslouchal Aurore.

„Teď zrovna je Zoé s naším nemladším, Arthurem, v Bretani na kurzu plachtění. Moje rodina tam má prázdninový dům.“

„Á, v Bretani?“ řekl jsem. „Není tam dost chladno?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Éric. „Atlantik může teď v srpnu mít klidně i 17 stupňů. Navíc v tom místě, kam vždycky jezdíme, je speciální mikroklima. Rostou tam palmy a mimózy.“

„Kolik je Arthurovi?“ chtěl vědět Nicolas. Mluvil německy, jazykem, který Guerinovi, jak se naši hostitelé jmenují příjmením, opravdu dobře ovládají.

„Je mu jedenáct.“

„Tak třeba budeme kamarádi.“

Pomalu jsem dostal hlad. Jednohubky tak úplně nezasytí. Kromě toho jsem si jich ani moc nebral. Nechtěl jsem si zkazit apetit k večeři. A kde vlastně zůstali ostatní hosté?

Dělal jsem, jako bych nasál vzduch, a opatrně jsem se zeptal: „Z kuchyně to vážně lákavě voní. Co dobrého bude k večeři?“

Aurore se na mě zaraženě podívala: „Vlastně už nic. Jen tyhle pièces cocktail.“ Ukázala na většinově sklizené podnosy s jednohubkami.

„Ale neříkala jsi, že bude aperitiv a dîner? Ne že bych měl hlad…“

Éric a Aurore se na sebe podívali a vyprskli smíchy. „Ty myslíš apéritif dînatoire? To přece neznamená aperitiv a dîner.“

„Ale?“

„Pár drinků a zobání – místo večeře. A vy jste se těšili na dîner? Proto jste se tak vyfikli? Vy chudáčkové! Ale někdy příště to doženeme.“

Zase jsme se o Francii něco naučili.

Malá nedorozumění usnadňují přátelství. Dostali jsme se k tématu německo-francouzských vztahů. Široké pole. „On adore l’Allemagne!“ – „Milujeme Německo!“ vykřikla Aurore. Sama má prý v zubařské ordinaci jen německé přístroje, jsou prostě nejlepší na trhu.

Éric, který pracuje jako manažer v atomové branži, vyprávěl, že si vždy kupuje v německém knihkupectví u Pompiduova centra německé spisovatele v originále. „Kleist, Hölderlin, Fontane a tak. Ty těžké věci! Hodně slovíček si musím hledat, ale dostanu se tak dál.“ Jeho sen je moci jednou číst německé filozofy v originále.

Aurore řekla, že si všechny jejich děti musely ve škole vybrat němčinu, dokonce i Quentin, který se hodně vzpíral. „Němčina je tady něco jako u vás latina. Německé třídy jsou už taková elita. Kdo se u nás učil ve škole němčinu, už si vlastně nemusí dělat vůbec starosti.“

„Vždycky později najde práci,“ vpadla do toho Antonia a pouze já jsem postřehl lehkou ironii v jejím hlase.

„Tout à fait! – Přesně! A pokud se vám v Německu bude dál rodit tak málo dětí, potom u vás mladí Francouzi brzy snadno získají práci.“

Porodnost je v bilaterálním srovnání velký triumf Francie. Zatímco Němka přivede na svět v průměru jen 1,4 dítěte (narození 0,4 dítěte si lze těžko představit – ale takoví jsou statistici), průměrná Francouzka porodí přesně 2,04 dětí. Když se to přepočítá na celou zemi, je to velký rozdíl.

„Zvláštní. Německo je jinak přece tak efektivní. Proč se nedělá víc pro to, aby měli mladí více dětí? Proč nemáte tolik jeslí jako my?“

* * *

Žádnou přesvědčivou odpověď jsme neměli. Já jsem asi trochu nešikovně kontroval tím, že při tankování lze v Německu ten malý háček na tankovací hubici zajistit a člověk si může odběhnout. Ve Francii to naproti tomu nejde. „Musí se pořád držet rukojeť, aby tekl benzín. U toho člověk pořád vdechuje jedovaté výpary. Zvláštní. Francie je jinak přece tak technicky efektivní. Proč se nedělá víc pro zdraví tankujících?“

Aurore a Éric na to nedokázali odpovědět, stejně jako na otázku, proč v aglomeraci kolem Paříže není známá zelená vlna na semaforech. Touché!

Teď kontroval Éric tím, že se vždycky diví, jak často při cestách do Německa nemůže platit kartou. Ve Francii to jde u každého novinového stánku. „Taky mi přijde divné, že při placení v restauraci číšník vždycky zůstane stát hned vedle vás a pokukuje, kolik dáváte dýško. To vás dostává pod tlak. U nás se spropitné prostě nechá při odchodu na stole. To je liberté!“

I atomová energie rozproudila naši diskuzi. Antonia, která pochází z velmi ekologické rodiny, přednesla plamenný projev proti jádru. Éric shledal, že bez jádra nebude nikdy možné dodržet cíle ochrany klimatu, a neříká to prý jenom proto, že pracuje v té branži jako manažer. Právě Německo přece tolik bojuje za záchranu životního prostředí. „V údolí Rhony u Montpellier je dokonce krokodýlí farma, kterou vytápí odpadní vodou z atomové elektrárny. To je ochrana přírody v praxi!“

* * *

Francouzi milují debaty, srovnání a soutěže, i mezi státy. Rádi se přitom poměřují s Německem, „partnerem a konkurentem“, jak jednou řekl dřívější prezident. Hořkost poválečných časů už ale dávno zmizela. Můj tchán, který jako mladý inženýr nějaký čas pracoval u firmy ve Versailles, ještě zažil, že byl člověk coby Němec označen jako boche. Jeden přítel mi vyprávěl, že mu starý francouzský prodavač kol odmítl ještě kolem roku 1980 bicykl opravit, protože byl Němec. My jsme během času ve Francii žádné protiněmecké zážitky neměli. Naopak. Často jsme museli přímo krotit nadšení pro le modèle allemand. Zanícení mladých Francouzů pro Berlín je beztak legendární.

„Valérie si přála k maturitě výlet právě tam, spolu se dvěma kamarádkami,“ vyprávěla Aurore.

Tak skončil náš večer v nejlepším souladu. Na závěr jsme si připili Calvadosem Age Inconnu na německo-francouzské přátelství. Potom jsme se vydali přes plácek s platanem na krátký pochod domů.

Doma jsem šel ještě do pracovny a hledal na internetu řešení té hádanky s tankovací hubicí. Proč jen se nedá ve Francii zablokovat? Odpověď jsem nakonec našel na jednom blogu. Vzniká totiž riziko, že lidé během tankování půjdou nakupovat nebo rovnou odjedou i s hadicí. Jeden francouzský komentář k tomu zněl: „Němci hubici blokují bez problémů, aniž by u toho dělali nějaké hlouposti.“

Vive l’Allemagne.

Osm

Potom nastal čas rentrée, návratu Francouzů z prázdnin. Chaos na ulicích. Bison futé vyhlásil „červený poplach“. Na dálnicích, které vedou do Paříže od Lamanšského průlivu, Atlantiku, Pyrenejí, Středozemního moře, Alp, to stálo. Bison futé? Mazaný bizon? Tak se jmenuje široce se smějící indián – symbolická postava oficiální francouzské dopravní informační služby. Stvořili ho po jednom legendárním dopravním infarktu v létě 1975. Tehdy bylo ve Francii v průběhu jednoho dne celkem 6 000 kilometrů zácpy! Od té doby se v otázce informací a silniční sítě mnohé zlepšilo. Mazaný bizon má ale stále hodně práce, hlavně během rentrée. Také reportéři státní televize France Télévisions vykonávají velmi těžkou práci. Hlavní zprávy ukazují dramatické reportáže lidí, kteří kupříkladu v kempu v Arcachon balí stan, nakládají auto a potom stojí v zácpě. Nebo nás nechají se zúčastnit toho, jak rodina Duboisových přijíždí domů do Lille, otevírá okenice a startuje sekačku. Děsně napínavé, to celé. Žádný div, že to úplně vytlačí světovou politiku. Koneckonců, je čas rentrée.

Dopravní chaos jsme znali už z Itálie, tam se to jmenuje il grande rientro. Tak nás neudivilo, že v doteď letně tichém Saint-Cloud vypukl shon. Najednou byly i tady zácpy. Parkoviště supermarketu Monoprix bylo přeplněné a uvnitř byly u přepážek s uzeninami, rybami a sýry znenadání fronty. Lidé se zásobovali neuvěřitelným množstvím věcí, jako by po začátku školy hrozil výjimečný stav. A čím blíž byl první školní den, o to podrážděnější byla nálada. Jednou se Antonia vrátila z nákupu pobavená. „Poslouchej, co jsem právě zažila. Stála jsem u pultu s rybami a sledovala jsem, kolik lidí kupovalo krabí klepeta, garnáty a lososa. Fronta byla pořád delší, ale korpulentní prodavač ve vatovém pracovním obleku si s obsluhováním dával načas.“

Pařížané sice byli zvyklí čekat ve frontě – v zácpě, v metru, na pokladně v obchodě. Ale teď začali přece jen reptat. Otočila se k ní prý elegantní dáma a zašeptala: „Že se ten prodavač nestydí. Víte, co mi nedávno řekl?“

Antonia nevěděla.

„Ta gueule!“ prý řekl. „Zavřete zobák!“ Hned si stěžovala u vedení podniku. Ale ten chlap obsluhuje dál. Potom ta dáma řekla: „To jen abyste věděla, s kým máte tu čest! Přesto vám ale přeji, aby se vám ve Francii líbilo.“

Také naše hameau se teď náhle změnilo. Z tiché samoty se stal úl. Auta a motorky teď parkovaly tak těsně před domy, že zbylo sotva místo na otáčení kolem platanu. Všechny okenice se otevřely – a my jsme během několika dnů poznali většinu sousedů. S jedním jsme se od té doby přátelsky zdravili, aniž bychom spolu měli mnoho co do činění. S jinými jsme si vytvořili důvěrný vztah. V obytné věži nalevo od nás žije starší manželský pár, Monsieur a Madame Rosardovi. Madame, lehce podsaditá, srdečná žena s bělostnou pletí a praktickým krátkým sestřihem vlasů, pracuje na radnici. Monsieur, učitel francouzštiny a dějepisu, je už v důchodu. Od rentée jsme mohli každé ráno sledovat, jak ve své ložnici u otevřeného okna trénuje na rotopedu. Od té doby, co se dozvěděl, že jsem novinář, se mě snažil zatáhnout do diskuze.

„Francie už není, co bývala,“ stěžoval si, když jsme se společně posadili na lavičku pod platanem. „Mladí si starých už necení. Lidé se už nerespektují.“

V tu chvíli kolem prosvištěl Arthur Guerin na koloběžce. „Bonjour, Monsieur Rosard! Bonjour, Monsieur Ýlríš,“ zavolal zdvořile.

Monsieur Rosard netečně pokračoval: „Ztráta respektu je to nejhorší. A za chvíli budeme cizinci ve vlastní zemi. Nejsem rasista, pánbůh ví, že ne. Ale v některých čtvrtích žije víc černochů a Severoafričanů než Francouzů.“ Smutně zavrtěl hlavou. „C’est le déclin. To je úpadek.“

Když jsem ho chtěl povzbudit tím, že to s Francií není tak strašné, ať jen pomyslí na porodnost, 2,04 dítěte na ženu, jen unaveně pohnul rukou. „Ještě Francii vůbec neznáte. Ještě uvidíte. K čemu je nám hodně dětí, když v dospělosti stejně nenajdou práci. A hodně dětí mají stejně jen támhleti…“

Ukázal na druhou stranu k zahradě Madame Delacroix, kde Napoléon zrovna věšel svoje slipy a madaminy květované spodničky. Když si nás Napoléon všiml, zavolal: „B’jour, Msjé R’sard! B’jour, Msjé Ýlríš!“

Tak jsme ho pozdravili. „Ale Napoléon přece vůbec děti nemá. Naopak Guerinovi, skrz naskrz Francouzi, mají čtyři,“ odvážil jsem se namítnout.

„Napoléon je výjimka. Ten je v pohodě,“ odpověděl Rosard.

Hledal jsem možnost, jak rozhovor ukončit. „Musím se teď podívat na děti, nebo u nás taky dojde k úpadku,“ pokusil jsem se zažertovat.

„To máte pravdu,“ řekl Rosard. „Dávejte na ně dobrý pozor. Vy Němci už moc dětí nemáte.“

Napříště se u mě měl tento učitel v důchodu vždycky občas zastavit. Většinou mi potom přinesl stoh starých politických časopisů v domnění, že mi to ohromně pomůže při práci. Většina z nich nebudila žádné podezření, jako třeba Le Point nebo L’Express. Jenže občas mezi ně Rosard zamíchal i propagandistický svazek pravicově extremistické strany Národní fronta. Francouzi o politice rádi diskutují, ale jsou spíš vágní, když se člověk zeptá, jakou stranu volí. Rosard vždycky říkal, že není žádný extremista. Ale Marine Le Penová, silná předsedkyně Národní fronty, je přece prý zajímavá žena. „Oh, là, là,“ řekl Rosard a třel si palec o ukazováček.

Naše sousedka napravo byla úplně jiná. Do té doby jsme ji neznali. Když jsme jednou večer na začátku září na naší zahrádce grilovali, otevřelo se v sousední věži okno porostlé fialovými růžemi. Z něj se vyklonila Růženka, alespoň jsem si to v první chvíli myslel. Měla dlouhé kudrnaté, kaštanově hnědé vlasy, souměrný, do hněda opálený obličej s jemně vyklenutým obočím, nosem pršákem a plnými rty. Modré oči jí šibalsky jiskřily. „Bonjour! Vy jste ti noví němečtí sousedé? Bienvenus! Já jsem Élodie. Enchantée!“

Zatímco zapadalo slunce, povídali jsme si ze zahrady do okna. Élodie vyprávěla, že doteď bydlela v 16. obvodě v Paříži. Je to moderní obvod. Jenže teď se rozešla se svým petit copain, přítelem. Ten salaud, darebák, nadbíhal jedné její kamarádce. Proto teď přechodně bydlí sama tady. Dům prý patří jejím rodičům. „Naštěstí mám svou práci, ta mě naplňuje.“

„Co děláte?“ zeptal jsem se.

„Provozuji psí salon v 16.,“ odpověděla. „Máte psa?“

„Ne, bohužel jen morčata,“ řekl jsem.

„Á… Morčata! Ta jsou děsně sympatická. Stavte se s nimi v mém salonu.“

Potom jsme viděli zamávat drobou ručku – a světle modrá okna věže se zavřela. Růženka zmizela.

„Hezká sousedka,“ zamumlal jsem. „A k tomu hyper sympa.“

„Ano, velmi milá,“ řekl Antonia. „Možná trochu výstřední. Typická zhýčkaná Pařížanka z bohaté rodiny. A není taky úplně přímo pěkná s tím krátkým nosem. Vkus ale má.“

Přikývl jsem. Antonia měla samozřejmě pravdu.

V těch dnech jsem čas od času viděl Nicolase, jak se potuluje kolem vily Guerinových. Toužebně vyhlížel skrz listy živého plotu. Ze zahrady se ozývalo „klak, klak, klak, klak“. Někdo by tomu říkal „ping-pong“. Nicolas je nadšený hráč stolního tenisu. Na dvoře našeho domu v Římě měla rodina pronajímatele pingpongový stůl a tam jsme vždycky hráli. „V Paříži dostaneš svůj vlastní stůl,“ slíbil jsem Nicolasovi. Na to byla ale naše zahrada rozhodně příliš malá.

„Tak rád bych si s tím Arthurem zahrál ping-pong,“ řekl teď Nicolas.

„Tak přece u Guerinů zazvoň a prostě se zeptej,“ odpověděl jsem nonšalantně, jako bych v jeho věku vůbec nebyl nesmělý.

„Na to si úplně netroufám,“ řekl Nicolas upřímně. „A vždyť skoro nemluvím francouzsky.“

Uchýlili jsme se ke lsti. Poradil jsem Nicolasovi, aby nechal zaletět svou helikoptéru na dálkové ovládání ke Guerinovým na zahradu. Potom může zazvonit, aby si pro ni došel. Náš plán se podařil. Brzy jsem ze zahrady vily opět slyšel „klak, klak“. A tu a tam jeden k chlapců vykřikl „touché“ nebo „bravo“. Hned jsem věděl, že si budou rozumět.

Krátce nato jsme Guerinovy pozvali na večeři na naši zahrádku. Éric a Aurore říkali, že by tak rádi ochutnali něco bavorského. To nebyl problém. V supermarketu Monoprix je – asi kvůli místní německé škole – charcuterie allemande, stánek s německými uzeninami. Tam koupila Antonia sekanou, norimberské klobásky, zelný a bramborový salát. V Monoprixu měli dokonce i světlé pivo jednoho velkého pivovaru v Erdingeru – za báječné ceny. Jako aperitiv jsme ale našim hostům podávali samozřejmě něco francouzského – vybraný crémant z Alsaska, který mi sehnal strýc ze Saarbrückenu. Éric maličko usrkl, zlehka naklonil hlavu dozadu, ochutnal, promyslel a potom řekl: „Á, crémant! A není nejhorší! Je to super a odvážné, že něco takového servírujete jako aperitiv. My, snobští Francouzi, bychom vždycky dávali šampaňské.“

To jsme Antonia a já věděli, že se nám zase podařilo jedno faux pas.

Takové byly naše začátky v Paříži. Občas jsme se trefili, občas ne, ale celkově, řekl bych, jsme si nevedli vůbec špatně. Obzvlášť hrdý jsem byl na Bernadette a Nicolase, kteří dobře zapadli do svých tříd v nové škole. Brzy s sebou přivedli na oběd první kamarádky a kamarády. Mnoho našich známých v Německu mělo za to, že je to pro děti obrovská šance, vyrůstat v zahraničí. Cizí řeči. Rozhled. Přehlédli přitom ale, jak je těžké si víckrát zvykat v novém prostředí. Řím? Paříž? To zní hrozně sympaticky. Je ale něco úplně jiného tam jet na dovolenou, nebo tam žít. Bernadette a Nicolasovi během našich prvních let v zahraničí jejich rodné město Mnichov skoro nechybělo. Ale čím byli starší, tím víc si přáli mít svou vlast. Kterou vlast? Nicolasovi bylo pět, když jsme opustili Mnichov, devět, když jsme šli z Říma do Paříže. Kde byla jeho vlast?

Devět

Takové myšlenky se mi honí hlavou, když jsem onoho nezvykle pošmourného, mlhavého, tmavého a chladného zářijového večera v Champagni, o níž už byla řeč, úplně v merde. Proklínám svůj nápad psát článek o místní válce a o rebelech se šumivým vínem, které jsem právě navštívil. Pohled mi padne na těžkou zelenou lahev s pseudošampaňským na sedadle spolujezdce. Dárek starosty z té bohem zapomenuté vísky. Co když teď otevřu korunkový uzávěr, lahev vypiju a ze svého opojení se vyspím tady v autě?

Zaplaším tuto lákavou defétistickou myšlenku a pokusím se znovu zprovoznit svou navigaci jménem Froni. „Putain de bordel de merde,“ syčím, zatímco klepu na Fronin kryt. Potom přejdu do italštiny: „Porca miseria! Che cavolo sto faccendo. Zatraceně! Co tady k čertu dělám?“ Takhle mezinárodně nadávat je fajn. Ach, Itálie! Vypnu světlomety, opřu se o sedadlo a čekám, až si pro mě přijdou strašidla.

To jsou hodiny, kdy člověk bilancuje. Zase jednou. Nic lepšího na práci není. Bylo to správné, pracovně a soukromě, přestěhovat se z Říma do Paříže? V Římě jsme se přece měli tak dobře. Ale nějak jsme z toho města byli všichni unavení. Lákaly nás nové břehy. A nechaly by nás noviny vůbec ještě déle v Římě? Asi sotva. Jenže budeme tady ve Francii někdy tak šťastní jako v Itálii? To není jisté. Signály ukazují v tom i onom směru. Zase klepu na Froni, tu potvoru. Venku se kolem auta třepotají chomáče mlhy. Najednou slyším hlas: „Pokračujte 3,2 kilometrů rovně. Potom odbočte doprava.“ Je to Froni. O půl hodiny později jsem na dálnici do Paříže.

Když se Bernadette vrací ze školy a já se ptám, jak to šlo, většinou odpovídá: „Ale, docela OK.“ Teď je to jiné. „Chantal mě pozvala na svou oslavu narozenin,“ jásá Bernadette. „Chantal! Nejhustější holka ve třídě! Hádej, kde budeme oslavovat?“

„Ve farní klubovně? Ve Quicku, té burgerové restauraci?“

„Ale tati!“ odfrkne si moje dcera. „Bude to na jedné pařížské diskotéce. Chantalina mamka ji na odpoledne pronajala.“

Samozřejmě mám z Bernadette radost. Ale také se sám sebe ptám, jestli by ta farní klubovna nebyla vhodnější.

Každopádně se všichni s Francií stále lépe sžíváme a já se učím si na Francii mnohých věcí vážit. Například zdvořilosti, kterou jsem v drzém Římě moc nezaznamenal. Francie je, navzdory Velké revoluci, ovlivňována královským dvorem ve Versailles a jeho až dekadentně zjemnělými mravy a nemravy. Později se s tím setkám jako novinář na pařížské politické scéně s jejími elitářskými přístupy a nesčetnými dvorními pochlebovači a oblíbenci. Nejdříve ale zažívám příjemné dědictví Versailles jako soukromá osoba. V bazénu mi naprosto cizí a občas divoce vypadající mladíci zdvořile drží dveře. V naší ulici mě zdraví hrající si děti, které jsem ještě nikdy neviděl, když procházím kolem jejich zahrady: „Bonjour, Monsieur.“ Nejdřív si při takových příležitostech myslím, že si ze mě ados dělají legraci. Potom si všimnu, že to myslí vážně. Jsou tak vychovaní. Jsem už vážně tááák starý? Nebo je Francie stále ještě zemí vybroušeného vystupování? Každopádně si dám předsevzetí v budoucnu Antonii častěji podržet dveře.

Vůbec si říkám, že by nemuselo škodit, kdybych čtenářům novin zprostředkoval přes politiku něco o pařížském šarmu. Ale kde začít? Chercher la femme? Mám se pokusit přijít na kloub fascinaci, kterou Pařížanka vzbuzuje po celém světě? Když redakci předám námět a vyžádám si čtyřtýdenní zvláštní výzkumnou dovolenou spolu se zálohou na výdaje, mají kolegové za to, že je to téma pro začátek příliš komplikované. „Něco méně složitého by bylo lepší.“

Vzpomínám na naše dosavadní zážitky. No jistě. Ten večer na pařížských plážích. Klavír u Seiny. Mohl bych psát o typickém francouzském šansoniérovi. Kde ale takového hledat, kde ho najít?

Jako už častokrát v mém povolání mi pomůže náhoda. Jeden přítel mi vyprávěl, že slyšel o šansoniérovi, který na pódiu zpívá už více než půlstoletí a kdysi složil pro Édith Piaf píseň Non, je ne regrette rien. Tak teď stojím přede dveřmi domu ve staré zástavbě v pařížské Latinské čtvrti. Otevře starý muž v modrých kalhotách, džínové košili a plstěných pantoflích a zve mě do salonu, rohové místnosti s výhledem na Théâtre National de l’Odéon. Žije tady už víc než padesát let a zanechalo to tu stopy. Na stěnách visí zlaté gramofonové desky, fotky a další upomínkové předměty. Zatímco chystá kávu, přívětivě se mě ptá: „Proč jste ke mně přišel? Co bych vám směl vypravovat?“

Trochu se stydím vpadnout Charlesi Dumontovi do domu a hned začít mluvit o písni, kterou od něj chce každý pořád slyšet. Třeba už ho to obtěžuje, když se jeho dlouhý plodný život plný hudby redukuje na jednu píseň, kterou složil před více než půlstoletím. Hledám jiný začátek našeho rozhovoru. Sluneční paprsky šikmo dopadají do pokoje a nechávají maličká zrníčka prachu tancovat, jako by se řídila tajnou choreografií. Světlo se dotkne světle hnědého křídla. Dominuje salonu. Monsieur Dumont následuje můj pohled a říká: „Myslím, že i věci mají duši, byť třeba malou.“ Potom vypráví o divokém manželství se svým klavírem.

Před asi dvaceti lety se mu pracovně vedlo obzvlášť dobře. To ho zachvátila rozpustilost. „Poslal jsem staré piano do své venkovské vily v Provence a za spoustu peněz jsem si koupil křídlo Steinway.“ Tím dělal na své hosty velký dojem. Mnoho z nich se ho ptalo, co to má za fantastický klavír. To mu velmi lichotilo. „Ale potom jsem si všiml, že tohle křídlo a já jsme si toho neměli moc co říct. Nebyli jsme pro sebe stvořeni. Skoro jsem na něj nehrál.“ Dumont a nové křídlo to zkoušeli stále znovu, jenže k sobě prostě nedokázali najít cestu. Nakonec prodal Steinway pod cenou a dovezl si zpátky svoje staré hnědé piano. Bylo silně rozladěné, ve všech ohledech. „Nechalo mě si uvědomit, jak špatně jsem s ním zacházel.“ Od té doby spolu ale oba žijí v souladu v salonu. Charles Dumont, který už překročil osmdesátku, si položí ruku na hruď a říká: „Mám k tomu klavíru skutečně milostný vztah a už nikdy ho neopustím.“

Potom jen tak mimochodem prohodí, že na tomto pianu kdysi složil Non, je ne regrette rien. Usnadnil mi to. Stačí mi už jen říct: „Vyprávějte přece prosím,“ a už se noříme do minulosti.

Býval kdysi průměrně úspěšný skladatel z francouzské provincie na jihozápadě. Táhlo ho to, jako tolik mladých talentovaných lidí před ním, do hlavního města, do Paříže. Ani tam nezískával zpočátku tak úplně úspěch. Jenže potom přišel onen osudový moment, který měl jako úderem blesku změnit jeho život. Můj hostitel si ještě zcela přesně vzpomíná na místo a chvíli a chrlí ze sebe data tak rychle, jako jiní dokáží vyhrknout datum bitvy u Issu: „Stalo se to na Bulváru 67 v Paříži. 5. října 1960, kolem páté hodiny odpoledne.“

Dumont měl v onen čas za sebou už tři setkání s Édith Piaf, při nichž chtěl světovou hvězdu přesvědčit o kvalitě svých kompozic. Všechna skončila fiaskem. Diva ho kvůli jeho venkovskému akcentu považovala za neseriózního. „Piaf byla vysloveně nepříjemná. Nedůvěřivá. No hrozná.“ Dumontův jinak tak přátelský obličej potemní. „Považovala mě za průměrného autora šansonů bez zvláštního talentu.“ Dotčeně si tehdy přísahal, že už k ní nikdy nepůjde. Jenže potom ho přesvědčil jeho přítel Michel Vaucaire, který psal texty k jeho skladbám, aby to zkusil ještě jednou.

Édith Piaf bylo tehdy teprve 44 let, ale zdánlivě už byla ztracená. Rány osudu, alkoholové excesy, drogy a nemoci nezničily jenom tělo, ale i duši této 1,47 metru vysoké, vynikající zpěvačky. Když Dumont a Vaucaire zazvonili v dohodnutou dobu u jejích dveří, otevřela sekretářka a řekla, že Madame je těžce nemocná a nehodlá je přijmout. Oba muži chtěli už jít, když zpěvačka najednou zavolala ze své ložnice, že když už jsou tady, tak ať zůstanou. Upraví se.

„Za hodinu otevřela Édith Piaf dveře,“ vypráví Dumont.

Nevrle řekla, že si poslechne jen jednu píseň.

To Dumonta rozzuřilo. „Měl jsem vztek a s ničím už jsem nepočítal.“ Rychle si sedl ke klavíru a mlátil do klaviatury jeden ze svých šansonů. Non, je ne regrette rien. Složil ho pár let předtím. Když skončil, poprosila ho Piaf, aby ho zahrál ještě jednou. „A potom se proměnila, jako by za bouřkovými mraky vykouklo slunce.“

Řekla: „Mladý muži, už si nedělejte starosti. Na to jsem čekala celý svůj život. Tahle píseň obletí celý svět.“

Charles Dumont tehdy tomuto proroctví nevěřil. Rychle se mu ale otevřely oči. Édith Piaf to vycítila. Tahle óda na vůli žít a sílu lásky jí byla napsaná přímo na tělo.

„Non! Rien de rien

Non! Je ne regrette rien

Ni le bien qu’on m’a fait

Ni le mal tout ça m’est bien égal!“

Přesně to byl také její postoj, její poselství. Je jedno, co se v životě stane, dobré i špatné, naděje neumírá. Nebo – abych to řekl slovy Ernesta Hemingwaye: Člověka je možno zničit, ale ne porazit.

„Car ma vie, car mes joies

Aujourd’hui, ça commence avec toi!“

(„Neboť můj život, neboť mé radosti

dnes začínají s tebou!“)

Pro Édith Piaf toto nebyl jen prázdný patos. Jednala. V prosinci 1960 stála najednou zase na pódiu a slavila v koncertním sále Olympia na Boulevard des Capucines nadšeně oslavovaný comeback. Jako by se s ní chvěla celá Paříž, když tato křehká žena na vrchol svého koncertu začala zpívat Non, je ne regrette rien. Nejdřív temně, vzdorovitě, třesouc se, potom jásavě, trimfálně.

Později řekla Dumontovi, že jí znovu dal lásku publika a pomohl jí v Olympii k nejúžasnějšímu večeru její kariéry.

Od té doby tato píseň obletěla svět. Už v roce 1961 se jen ve Francii prodalo víc než milion desek. Později interpretovali Non, je ne regrette rien umělci jako Duke Ellington, Johnny Hallyday nebo Patricia Kaas. Stala se jednou z hymen Francouzské cizinecké legie, vrcholem kinofilmů jako Edith Piaf a útěchou lidí ve všech životních situacích.

Pro Charlese Dumonta ale začaly v roce 1960 tři roky spolupráce s Édith Piaf. Složil pro ni tři tucty dalších písní. Nutila ho, byť se mu to protivilo, jít na pódium, zpívala s ním například duet Les Amants a udělala z něj tím známého šansoniéra. Dodnes pravidelně stojí před tisíci lidmi na pódiu.

Na otázku, jaký byl jeho poměr k Madame Piaf, se starý muž musí usmát. Slýchá ji častěji. „Ať si lidé myslí, co chtějí,“ říká.

A jak se dívá na píseň, která změnila všechno v jeho životě? Lituje své skladby, protože je s ní teď pořád spojován? Dá se do tichého, chraplavého smíchu. „To by bylo velmi nevděčné, kdyby mi to bylo nepříjemné. Mohl jsem pomoct stvořit legendu.“ Také mu tantiémy z tohoto jednoho šansonu nadělily v životě dobrý příjem. „Měl bych si na tohle všechno stěžovat?“

Na rozloučenou mi Charles Dumont daruje CD s jeho nejoblíbenějšími písněmi. „Je nějaký důvod, proč jste stále znova opěvoval jen lásku?“ ptám se.

Udiveně na mě hledí, přemýšlí a potom řekne: „Co hezčího může člověk dělat, než se věnovat lásce? Nestydím se říci ženám, že je miluji. A nerozumím tomu, proč jiní muži tak zřídka říkají ženám: Je t’aime.“

Cestou domů metrem se mi honí hlavou: To ses sám sebe před nedávnem ptal, jestli ve Francii také potkáš magické realisty jako v Itálii. A teď jsi po krátké době potkal muže jako je Charles Dumont. Když se vracím domů, krájí Antonia zrovna cibuli. „Je t’aime,“ řeknu. Nejspíš se mýlím, ale zdá se mi, jako by jí vlhly oči.

* * *

Kdykoliv na mě od té chvíle tu a tam ve Francii padne splín a jsem v pokušení vytáhnout z regálu obrázkovou knihu o Římu nebo si pustit píseň Grazie, Roma, abych si nakapal sladký jed melancholie, odolám a místo toho poslouchám Non, je ne regrette rien.

I pracovně pomalu poznávám Francii, její politiku a společnost. Ovšemže se občas vloudí chyby, které prozradí, že jsem ještě nováček. Čtenář dokáže být chvílemi velmi přísný. To teď pociťuji. Tak poučuje jeden muž moje noviny, že ten jejich ubožák korespondent ve Francii, tenhle „pisálek“, neovládá ani základy pravopisu. Píše banlieu místo banlieue. Zpočátku ještě ten čtenář prý věřil, že jde o chybu z nepozornosti. Teď má ale podezření, že ta ignorace je snad záměrná. Odpovídám mu s nařízenou zkroušeností a slibuji zlepšení.

Pořádné rozhořčení ale vzbudím pojmem, který jsem – jako malý test rozčilení – použil také už v této knize. Zní la Grande Nation, Velký národ, a Němci ho rádi používají jako ironické synonymum pro Francii.

Jako novinář se člověk často setkává se stejným problémem jako školák při slohu. Chcete se vyhnout opakování slov. Ale co napsat, když už je v článku čtyřikrát „Francie“? „Paříž“? To lze použít jako synonymum, jen pokud je tím myšlena vláda. Hexagon, tedy šestiúhelník, jak ráda používají francouzská média kvůli tvaru země? V němčině to ale zní nepřirozeně. „Náš západní soused“? To působní zastarale. O to raději jsem se ve svém prvním článku uchýlil ke Grande Nation. Měl jsem to raději nechat být. Sesypaly se pobouřené reakce. Copak nevím, že Francouzi by svou vlastní zemi nikdy neoznačili za la Grande Nation, ale nanejvýš za une grande nation, tedy bez určitého členu jenom jako nějaký velký národ. La Grande Nation používají pouze více či méně se pošklebující Němci, psali mi čtenáři. Jedna z mých pařížských kolegyní novinářek měla za to, že jako nováčkovi mi lze la Grande Nation odpustit, ale teď platí: „Nikdy víc!“

Vyděšený takovou zpětnou palbou jsem si ten výraz vyškrtl ze slovní zásoby. Ale kritika mě tak úplně nepřesvědčila. Koneckonců francouzští politici také dnes ještě často ve své vlastní zemi vypouští z úst slovo grandeur, když mluví o vlastní zemi – a rozhodně tím nemyslí geografickou rozlohu. A prezident, premiér a ministři sídlí v palácích, které působí jako v kámen proměněný nárok, ano, Grande Nation. Proč to tedy nenazývat tak, a občas ironicky, jak ten nárok působí?

Protože Francouzi ten výraz každopádně kdysi historicky používali pro dobu Napoleona, nikdy ale pro současnost, říká se. A protože Němci to slovo zneužívali, aby Francii zesměšnili jako zdánlivě nabubřelou, egoistickou zemi. Třeba když se německá média, potom co Francii spadnul úvěrový rating, jízlivě ptala: „Jak velká je ta Grande Nation?“ To mě přece jen přesvědčilo. Jízliví přece být nechceme. Proto teď jednou provždy prohlašuji: Francie je une grande nation, ale i přes její grandeur, není la Grande Nation. D’accord?

Deset

Teď je ale načase obrátit se k muži, který byl na jednu stranu malý, každopádně podle současného mínění, na druhou stranu dost velký. Řeč je o synovi korsického advokáta jménem Napoleon Bonaparte. Napoleon v mojí rodině neměl špatnou pověst. To ho jistě potěší. Moji předci z Mnichova a Riedlingenu si ho vážili, protože kdysi udělal z Bavorska a Bádenska-Württemberska království. V Prešpurském míru z roku 1805 bylo skutečně několik německých knížectví, která Napoleona podporovala, povýšeno na království. Z „vévody Maxmiliána IV. Josefa Bavorského“ byl „král Maxmilián I. Bavorský“. Jeho pravnuk, král Ludvík II., se sice prý utopil ve Štarnberském jezeře, jak tvrdí zlí jazykové, ale dnes se má v Bavorsku stejně k životu, jako císař Napoleon ve Francii. Je to ale v případě Napoleona vůbec pravda? Nebo je snad údajná napoleonská mánie Francouzů chybné klišé, které se slepou zuřivostí šíří němečtí novináři, aby zdiskreditovali une grande nation? Chci to zjistit, a tak skončím jednoho vlahého večera v pracovně muže jménem Yves Jégo, starosty Montereau-Fault-Yonne, kam jsem se díky Froni bez problémů dostal.

* * *

Cestou jsem v obci jel kolem pomníku, který ukazuje císaře na koni s typickým dvourohým kloboukem na hlavě. Nyní se dívám na malbu, která zpodobňuje císaře před bojem. „Napoleon tady u nás v Montereau vyhrál velkou bitvu,“ říká Jégo zpoza psacího stolu. Na tom by teď jeho obec chtěla konečně vydělat. Jégo mluví o „projektu svého života“, s nímž chce konkurovat Disneylandu v Paříži. Chtěl by na kraji své obce vytvořit obrovský historický a zábavní park zaměřený na Napoleona. Má stát čtvrt miliardy eur, zaujímat plochu 150 hektarů, vytvořit 300 pracovních míst a ročně přilákat do Montereau dva miliony turistů. To jsou dimenze, které by možná udělaly dojem i na císaře.

„Zní to docela velikášsky, k Napoleonovi se to ale hodí,“ odepřu si poznamenat. Místo toho se monsieura starosty ptám, jak chce jeho trochu ospalé městečko jihovýchodně od Paříže se 17 000 obyvateli zvládnout grandeur takového projektu.

„Svoje plány jsem měsíce snoval v tichosti,“ odpovídá. „Potom jsem do toho skočil rovnýma nohama.“ Slastně se usmívá. „Když jsem svým spoluobčanům vykládal o napoleonském projektu, mysleli si nejdřív, že mi přeskočilo. Ale potom to přijali dobře. Dnes jsou na to hrdí.“ První návštěvníky park prý přivítá za několik let.

„A co na ně bude čekat? Horská dráha Waterloo? Střelnice jménem Jena & Lipsko? Dům hrůzy s gilotinou z revolučních let? Výlet na lodičkách kolem ostrova Svatá Helena? Nebo perníková srdce s nápisem Josefína?“

Jégo se vyprovokovat nenechá. Překypuje nápady. Samozřejmě budou moci návštěvníci v budoucnu zažít slavné bitvy, vítězství i porážky, Slavkov a Waterloo. „A budou moct pozorovat námořní bitvu u Trafalgaru ve veliké nádrži z podvodní perspektivy.“ Budou moci nahlížet Napoleonovi přes rameno při korunovaci v Notre Dame, být pohnuti jeho láskou k Josefíně a ponořit se do dějin onoho času od revoluce přes konzulát a císařství, až po hořký konec. „Bude to pořádná podívaná,“ slibuje starosta. „O úspěch se nebojím.“ Koneckonců lze čekat celosvětový boom turismu. „Jen si vzpomeňte na Číňany!“ Francouzské památky jsou už teď přelidněné. Je prý nejvyšší čas vytvářet nějaké nové.

Zatímco Jégo nadšeně povídá, nese se oknem dovnitř švitoření ptáků a hovor lidí dole na terasách kaváren. Čas, kdy se městečko třáslo pod hřměním kanónů a kdy se zem barvila krví tisíců vojáků, se zdá nekonečně daleko. Bitva, která obec proslavila, se udála 18. února 1814. Tehdy byl Napoleon už hodně oslaben katastrofálním tažením do Ruska a porážkou u Lipska. Tady u Montereau, kousek před branami Paříže, se vrhnul vstříc jednotkám Württemberských a Rakušanů. Císař věděl, že nesmí ani jednou prohrát. Proto osobně převzal velení. Svým nejistým vojákům měl tehdy říct: „Kulka, která mě má zabít, nebyla ještě ulita.“

Francouzi vyhráli. „Bylo to Napoleonovo poslední vítězství,“ říká Jégo.

Chápu, že starosta a jeho občané chtějí vzpomínat na tuto skvělou chvíli před úpadkem. „Ale musíte kvůli tomu hned stavět Disneyland pro bonapartisty? Není to bagatelizování muže, v jehož válkách zemřely miliony lidí? A nepodporujete tím kult osobnosti, který by se možná líbil samotnému Napoleonovi, ale který je z dnešního pohledu spíš nevkusný?“

Jégo odmítavě mávne rukou. Jeho park nebude sloužit uctívání hrdiny. A Napoleon samozřejmě není kreslená figurka à la kačer Donald nebo Asterix. „Ale musíme proto císaře zavírat do zaprášených muzeí?“

Podle starosty doteď Francie zacházela se svým bývalým císařem příliš ostýchavě. „Není žádné Lycée Napoléon, ani jeden Boulevard Napoléon,“ tvrdí. Císař je s oblibou popisován jako řezník a tyran. Přitom byl přece také výjimečný vojevůdce, politik, diplomat, právník, organizátor a vizionář. Navíc jeho život nabízí tolik romantiky. „Stačí si vzpomenout na Josefínu!“

Potom starosta ještě řekne, že má pro svůj napoleonský Disneyland podporu z nejvyšších míst. Sám SAI prý projekt podporuje.

„SAI?“

„Mais oui. S. A. I. Son Altesse impériale. Jeho císařská výsost.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, jak to říkám. Napoléon Bonaparte osobně mi dodává odvahy.“

„Vám se dostává pomoci z onoho světa?“

„Vůbec ne. Myslím pana Charlese Napoléona Bonaparte, to je současná hlava Bonapartů.“

„Lze s ním mluvit?“ ptám se trochu nevěřícně.

„Samozřejmě. Zeptejte se mojí sekretářky, dá vám na S. A. I číslo.“ Francie je někdy tak jednoduchá.

* * *

Docela nadšeně jedu domů. Do této chvíle jsem naprosto sebejistě vycházel z toho, že Bonapartové vymřeli. Napoleonův jediný syn Napoleon II., takzvaný římský král, zemřel už v roce 1832 v mladém věku. Synovec Napoleona, Napoleon III., se stejně jako jeho strýc stal francouzským císařem, sám měl ale také jen jednoho syna, který padl v roce 1879 v britsko-zulské válce. A bylo po Bonapartech, myslel jsem si. Jenže jsem nepočítal Napoleonova nejmladšího bratra Jérômeho. Jeho linie se množila, až se narodil Charles Marie Jérôme Victor Napoléon Bonaparte, současná hlava rodiny. Kdyby Bonapartové bývali zůstali u moci, vládl by dnes jako Napoléon VII.

Když přijíždím do hameau, věší Napoléon zrovna prádlo. Žádný Napoleon I. a taky ne Napoleon VII., ale Napoléon, domovník. „Bonjour, Monsieur Napoléon,“ zdravím ho. „Mohl bych se vás na něco zeptat?“

„Ale samozřejmě, msjé Ýlríš,“ odpovídá a vyjde na náš malý vesnický plácek. Usedáme pod lípu.

„Proč se vlastně jmenujete Napoléon? Měl snad císař doteď neznámou milenku?“

Napoléon se ušklíbne. „Víc, než si myslíte,“ říká potom. „Ale s tím vážně nemám co dělat. Moji rodiče chtěli jako imigranti prostě ukázat, jak francouzsky se cítí. Přitom Napoleon, myslím toho prvního, přece dokonce znovu zavedl v koloniích otroctví. A jeho milá, ta hanebná Josefína, pocházela z rodiny majitele plantáží z Martiniku. To není zrovna nejlepší reference pro černocha, jako jsem já. Moje jméno je vlastně až příliš mnoho cti pro císaře. Ale co můžu dělat? Dokážu s tím jménem žít. Jen jedna věc mi lezla na nervy. Že mě někteří učitelé posměšně vyvolávali jako Jeho Výsost.“

Vyprávím Napoléonovi, že se chci brzy sejít s Napoleonem VII., potomkem císaře.

„C’est coooool!“ raduje se Napoléon. „Pozdravujte ho ode mě.“

Zakrátko nadejde ta chvíle. Mám dostaveníčko se S. A. I. Jeho císařská výsost projde v hnědém plátěném saku a rozepnuté košili čtvrtí Montparnasse, vejde do hospůdky na rohu, sedne si k poškrábanému dřevěnému stolu a objedná si espreso. Potom Charles Napoléon Bonaparte, alias Napoleon VII., vypráví, že není žádný bonapartista, „ale občan jako každý jiný“ – a kromě toho socialista. Nechce být ani prezidentem, ani císařem. A po císařství prý vůbec neteskní. Proto mu prý nemám říkat „císařská Výsost“. „Merci!“

Člověk ví, že Monsieur Bonaparte – vysoký, štíhlý, oblečený s nedbalou elegancí a s aristokratickými rysy obličeje – je sympatický, neokázalý muž, jemuž je cizí jakákoliv chorobná touha po moci. Přesto jde určitým způsobem ve stopách svých slavných předků. Byl zastupujícím starostou v korsickém městě Ajaccio, z nějž pocházel císař Napoleon. A založil Federaci evropských napoleonských měst, k níž náleží i německá místa jako Kassel nebo Jena. K tomu pracuje na Route Napoléon skrz Evropu. Vedle toho píše knihy s tituly jako „Napoléon o Napoleonovi“.

„Proč Napoleon stále ještě fascinuje celý svět?“ ptám se pana Bonaparta. „Proč zaměstnává Francouze víc než kterákoliv jiná postava jejich historie? Proč je po jeho bitvách pojmenováno bezpočet ulic? Proč stojí socha vašeho prastrýce stále ještě v cézarské póze na triumfálním sloupu na Place Vendôme v Paříži? Proč všechna tato úcta muži, který pokryl Evropu válkami a je spoluodpovědný za smrt dvou a půl milionu vojáků a civilistů?“

„Napoleon fascinuje lidi hlavně svou dech beroucí kariérou,“ domnívá se jeho potomek. „Na rozdíl od Caesara nebo krále Slunce, Ludvíka XIV., pocházel se skromné rodiny. Začínal úplně od nuly. Jeho vzestup proběhl dramaticky – a pád také.“ Jeho konec v sobě měl něco podobného Kristovu. „Napoleon se obětuje pro svůj národ. Abdikuje a přijímá, že odejde na Svatou Helenu, aby tam ve vyhnanství zemřel.“

„A Francouzi přijímají mýtus, který císař sám velmi vědomě tvořil?“ ptám se.

„Napoleon má ve Francii ambivalentní pověst. Obdiv se mísí s nepochopením. Kvůli všem těm válkám a násilí. Francouzi dnes pravděpodobně vidí svého bývalého císaře dokonce kritičtěji než Němci, Italové nebo Poláci.“

„A přesto vy sám podporujete napoleonský zábavní park v Montereau?“

„Naprosto. Napoleona rozhodně neobdivuji, ale měl i své dobré stránky. Navázal na několik výdobytků Velké francouzské revoluce a utvrdil je, čímž vytvořil základy moderní Francie.“

„La grandeur? Určitá touha po velikosti?“ dovolím si poznamenat.

Monsieur Bonaparte se nenechá vyprovokovat. Jmenuje zcela konkrétní věci. Code Napoléon, občanský zákoník. Nebo laicismus, přísné oddělení státu a církve. Monsieur Bonaparte vypije zbytek svého espresa. Musí jít, je to velmi zaměstnaný muž. Práce manažera, napoleonská města, knihy, politika. Brzy napoleonský Disneyland.

„Nelitujete přece jen někdy, že nemůžete nastoupit po Napoleonu I. na trůn?“

Monsieur Bonaparte se dá do smíchu, hodí na stůl pár mincí za espreso a velmi přesvědčivě praví: „Vůbec toho nelituji. Protože on je on. A já jsem já.“

Zpátky v hameau na mě číhá domovník Napoléon. „Jak bylo u mého jmenovce, Msjé Ýlríš?“

„Cooool!“ já na to. „Ale nechce být císař, nýbrž úplně normální člověk.“

„Potom dělá mému jménu čest.“

Jedenáct

Vznešenost a světskost k sobě mají někdy blízko, obzvlášť ve Francii. Zrovna jsem se zabýval císařskou rodinou – a už mě sužují blechy. Samozřejmě mezí tím není žádná spojitost, i když se to minimálně v královském Versailles taky vždycky neblýskalo čistotou. Za historku s blechami ovšem ani Bourboni v našem případě nemohou. Vinna jsou mnohem víc naše morčata Susi, Mucki, Giacomo alias Jakob Louda a Nelly – byť nepřímo. Ale popořádku.

Už několik dní si Antonia stěžuje na podivné svědění na kotnících a dalších jiných částech těla. Samozřejmě beru potíže své ženy velmi vážně. Hledám na Googlu „klimakterium“, skončím u „předčasné menopauzy“, nemohu ale najít nic, co by odpovídalo. Tak řeknu: „Ty moje chudinko! Ale zase to bude dobré,“ a mám radost z toho, jakého moje žena našla citlivého muže.

Chci už tu kauzu odložit ad acta, když na mě zavolá Bernadette: „Tati! Rychle! Pojď honem nahoru! Je tu nějaký divný zvíře!“

Přeruším psaní svého veledůležitého úvodníku o francouzské reformě penzí a pospíchám do prvního patra. Bernadette dřepí na béžovém koberci a ukazuje na černou tečku. Ta tečka se hýbe.

„Co to je?“ ptám se.

„Já nevím,“ šeptá Bernadette. „Něco živého. Nejde to zabít.“

Moje dcera čte moc strašidelných románů, říkám si. Potom vezmu toho tvora – je velký jako zrnko písku – a opatrně ho zmáčknu mezi palcem a ukazováčkem. Jenže leze dál. Znovu toho tvora popadnu a zkouším ho rozdrtit nehty. Leze dál. Bouchnu do něj pěstí. Leze dál. „Divné,“ řeknu, vezmu toho tvora a vyhodím ho z okna.

Zní to brutálně, ale brutální je také to, co se stane. Další den si Bernadette stěžuje na svědění a červené pupínky, potom také Nicolas a nakonec dokonce já. Legrace taky někdy končí. Menopauzou už to celé vysvětlit nejde. To spíš bestiářem. My – zosobněni Antonií – jdeme hledat jádro pudla. Moje žena objeví spoustu malých hopsajících tvorů před domem pod boudičkou pro morčata. „Napadli mě, zrovna když jsem morčata krmila,“ referuje Antonia s očima rozšířenýma hrůzou. „Skáčou mi na nohavice a lezou mi po nohách.“

„Zut alors!“ nadávám soucitně a přidám ještě „Porca miseria!“ pro případ, že ty potvory pochází z Itálie. Potom pozoruji spolu s Bernadette a Nicolasem oknem v obýváku, jak Antonia několik těch černých bestií chytá do staré sklenice od medu.

S ní jede další den k veterináři. Když se vrátí, oznámí: „Máme blechy! Jsou nejspíš v podestýlce pro morčata a báječně se v té boudičce rozmnožily. Naštěstí nejdou na morčata, ale na nás.“

„To je fakt štěstí!“ zoufáme si Bernadette, Nicolas a já unisono.

„Musíme je vykouřit,“ říká Antonia. „Veterinář říkal, že nestačí jen důkladně vyčistit boudičku pro morčata, ale že musíme nechat odblešit celý dům. Doporučil mi na to produkt. Mluvil o bombe. Seženeme ji u le Roi Merlin.“

„U krále Merlina?“ zvolá Nicolas. „To byl přece kouzelník.“

I já jsem překvapený. Už jsem se docela dobře vpravil do francouzské historie, ale s králem Merlinem jsem se ještě nesetkal. A že teď prodává bomby proti blechám? Když přece dříve ve Versailles používali grattoirs, aby se drbali pod parukami.

„Leroy Merlin je velký řetězec hobbymarketů, takové francouzské Obi,“ povídá Antonia. „Vyrazím hned.“

Antonia přiveze tři bombes, které vypadají jako ohňostroj ve tvaru sopky, jaký by člověk odpálil na silvestra. Na obalu se skví lebky a další výstražná znamení. Přikryjeme fólií akvárium, rozdělíme bomby do tří pater a evakuujeme se z domu. Jelikož se pošetile cítím jako kapitán naší rodinné lodi, nabídnu se, že bomby na zničení blech odpálím. „Jsem taky nejstarší,“ říkám pohnutě, „to už na tom tolik nesejde.“

„Tak teď moc neřečni a jdi na to,“ povídá Antonia soucitně.

„Bon courage,“ dodá Nicolas. „Forza Papa!“

Naštěstí mám stále v garáži uskladněných několik zahradnických potřeb z dob, kdy jsme ještě bydleli v Mnichově a měli zahradu. Tam jsem občas o víkendu hodně brzo ráno, když rodina ještě spala, stříkal rododendrony proti sítinovce a růže proti rzi. Musel jsem se svým ostřikovačem vyrážet tak brzo, abych neprobudil Antoniino ekologické svědomí. Z oněch dob mám ještě ochrannou masku, zelenou plastovou zástěru a tlusté zahradnické rukavice. Když se loučím s rodinou před domem u platanu, vyšourá se ven Napoléon. „Co to tam děláte?“ ptá se vyjeveně.

Co máme teď říct? Přiznat, že jsme zavšivení případně zablešení, a tím vyděsit všechny v hameau? Nikdy. Sundám si ochrannou masku a vysvětluji: „Provádíme evakuační cvičení. Všechny rodiny v Německu to dělají několikrát do roka. Od dob studené války. Však víte, sovětské atomové bomby a tak.“

„Ale studená válka přece dávno skončila,“ na to Napoléon.

„To ano. Ale člověk nikdy neví. Žijeme v nebezpečném světě, Napoléone.“

Domovník se na mě dívá, jako bych už neměl všech pět pohromadě. Jenže potom prohlásí: „Určitě máte pravdu, Msjé Ýlríš. Možná bych měl s Madame Delacroix také občas provést evakuační cvičení.“

Zbytek odblešovací akce proběhne bez komplikací. Znovu si nasazuji masku, vběhnu do domu, zažehnu bomby, zhrozen sleduji, jak z nich stoupá jedovatý bílý kouř, vyběhnu zase ven a přibouchnu za sebou dveře. Potom se jdeme najíst do crêperie a potom na procházku. O několik hodin později je po všem. Zbylé blechy, které se mohly schovávat v boudičce pro morčata, zajdou za prvních chladných podzimních nocí.

Co nemizí, jsou fámy, které kolují po okolí. Jednoho dne přijde syn od sousedů Quentin. „Mám dělat ve škole referát na téma Německý strach. Tak jsem si říkal, že byste mi o tom mohl něco říct.“

Mezitím začala naše zahrádka růst a prospívat. Z obdélníku uschlé trávy vznikl miniaturní dvoreček se sedacím koutkem a grilem. Bernadette postavila morčatům volný výběh, v němž smí za hezkého počasí dovádět. Naši čtyři hlodavci se za ta léta ovšem výrazně zklidnili. V Římě ještě Jakob Louda, i když kastrovaný, vesele nadbíhal matce, tetě i sestře, které před ním s kvičením prchaly. V Paříži leží všichni čtyři svorně vedle sebe na mulčovací kůře a nechávají si odpoledním sluncem zahřívat kožíšky. Šikmo naproti si Nicolas postavil miniaturní skleník, který mu darovali při stěhování moji rodiče. Nicolas odnosil starou hlínu, nasypal rašelinu a sází řeřichu, ředkvičky a cukety. Do každé řádky zastrčil do hlíny dřevěnou tyčku s cedulkou a rád je popisuje. Já jsem zodpovědný za bylinkový záhon. Založil jsem ho hned u domu na obzvlášť chráněném místě, zasadil jsem tymián, rozmarýn, bazalku, pažitku a meduňku. Při grilování tak máme hned čerstvé koření.

Obzvlášť nás překvapí, jak dobře tady prospívají některé rostliny, kterým se na našem římském balkoně moc nedařilo. Tak pookřeje v mírném vlhkém pařížském podnebí náš bíle kvetoucí durmanovec. Můj otec mi ho daroval před více než dvanácti lety k narození Bernadette. Rostl na naší zahradě v Mnichově, snášel mizerný život v Římě a užívá si teď v Paříži druhé mládí. Vyndal jsem ho z květináče a zasadil do země. Od té doby mu rozkvetlo dvacet až třicet květů. V denním horku mdle visí jako bavlněné hadříky. Ovšem když přijde večerní chlad a durmanovec je zalitý, zvednou se květy jako okázalé pohárky nebo trumpety a vydávají omamnou vůni, která připomíná tropy. Zaplní celou zahradu a je cítit až na ulici. My se posadíme na naše staré proutěné židle, usrkáváme skleničku crémantu případně jablečného džusu, jíme chleba s máslem a řeřichou z Nicolasova záhonu, díváme se na durmanovec a užíváme si vlahý večer. Francie umí být tak šarmantní, říkám si.

Hluboko ve mně přesto dál hlodá touha po Římě.

„Co vlastně budeme dělat o podzimních prázdninách?“ ptá se Antonia.

„Pojedeme do Říma a navštívíme Lauru,“ volá Bernadette nadšeně. Laura je její nejlepší kamarádka.

„Ano, a navštívíme Filippeho a Federicu. A pojedeme na pláž do Santa Severy,“ přidá Nicolas. V zapadlém rodinném přímořském letovisku Santa Severa půl hodiny autem od Říma jsme během svých italských let trávili velkou část volného času. Ach, Santa Severa!

„Co myslíš, Stefane? Možná bychom vážně měli jet do Říma?“ ptá se Antonia.

Všichni se na mě tázavě dívají. Jenže já nejprve nevím, co říct. Jet do Říma. Tahle myšlenka mě zahřívá u srdce. Začíná mě svrbět v žaludku jako teenagera před rande. JET DO ŘÍMA. Mohli bychom koupit levné letenky a byli bychom tam hned. Mohli bychom hned první večer jít s přáteli v Trastevere na pizzu. V noci poslouchat prastaré šplouchání fontány na Piazza Navona. Příští ráno jít k Francescovi, našemu holiči v Prati, aby nás zásobil nejnovějšími klepy z okolí. „Dottor Stefano!“ zvolal by. „Que sorpresa! Jaké překvapení!“

Zavřu oči a nechávám si před nimi plynout tyto obrazy. Potom pozvednu zrak a řeknu: „Ne. Nepojedeme do Říma.“

„Ty jsi zlej! Já ale chci k Lauře!“ nesouhlasí Bernadette.

„Sakra, tati! Tebe na svý narozky nepozvu!“ zlobí se Nicolas.

Antonia jenom svraští obočí a ptá se: „Proč?“

„Pokud teď po tak krátké době zase pojedeme do Říma, nikdy se v Paříži pořádně neusadíme. I na další dovolené pojedeme do Itálie a Francii nikdy pořádně nepoznáme. To chceme? Chceme tady my čtyři dalších pět let jenom přezimovat a při každé příležitosti utéct do Itálie? Nepřijdeme tím o mnohé? A nedělali jsme to v Itálii stejně, že jsme tam zůstávali, místo abychom prázdniny trávili v Německu?“

„To je pravda,“ říká Antonia. „Německé rodiny, které z Říma vždycky jezdily domů, si s Itálií nikdy skutečně neporozuměly. Myslím, že táta má pravdu. Chceme se naučit Francii milovat. Na to ji ale musíme nejdřív objevovat.“

Nicolas a Bernadette se tváří zamyšleně. Jsou to děti, pardon ados, se kterými se dá mluvit. Přesně rozumí, co máme teď na mysli.

„Chtěla bych vidět, jaké je to ve Francii u Středozemního moře,“ říká Bernadette. „Kamarádka ze školy mi vyprávěla, že u Marseille je hezky. Jsou tam bezva zálivy a čistá teplá voda.“

„Já chci k oceánu jíst humry,“ povídá Nicolas. Vyprávěl jsem mu o své dětské dovolené s rodiči v Bretani a prvním zážitku s humrem, co jsme tehdy měli.

„A mě by zajímala la France profonde, jak Francouzi říkají. Takže venkov s jeho městečky, zámky, vinicemi, řekami… Ten skoro neznám,“ na to Antonia.

„Proč tedy nejet na podzimní prázdniny do Burgundska?“ ptám se. „Není to daleko od Paříže. Mohli bychom se ubytovat na nějakém zámečku. Slyšel jsem, že to ve Francii někde jde.“

„Tak jó, zámek!“ zvolá Nicolas.

„Zámek, to je hustý!“ říká Bernadette. Trhnu sebou. Ještě jsem si nezvykl, že je všechno „cool“ nebo „hustý“. Ale také jsem vzdal hrát si na jazykovou policii.

„Udělám vám návrh,“ povídám. „Vyhlásíme si během svého pobytu ve Francii karanténu na Řím a Itálii. Budeme se plně věnovat Francii. Jako náš rodinný projekt.“

Všichni přikyvují. Připijeme si. „Santé!“ „Vive la France!“

Potají si myslím, že až se jednou vrátím do Itálie, z vděčnosti budu líbat zem.

Je obzvlášť teplá noc na začátku podzimu. Necháváme okna úplně dokořán. To tady v Saint-Cloud není problém, na rozdíl od Říma a jeho po fasádách šplhajících zlodějských bandách. Dovnitř se line vůně durmanovců. Omamné. „Ve Francii je tak hezky,“ mumlám, když usínám.

Nořím se do lesa durmanovců. Bílé pohárkovité květy nade mnou mě stříkají vůní. Ve větvoví sedí dvě krásné ženy, hlavy k sobě skloněné v důvěrném rozhovoru. Jmenují se Marianne a Italia. Poslouchám, ale nerozumím, co říkají. Ten sen se tu noc pořád dokola vrací. Najednou mumlání obou žen přeruší rachot a skřípění. Muži s motorovými pilami se brodí lesem a kácí durmanovce. Leknutím se probouzím a sedám si na posteli. Ten rachot a skřípění jsou skutečné.

I Antonia se vzbudila. Běžíme k oknu. Několik mužů v holínkách běhá po okolí. Mají v rukou elektrické nůžky na plot a vysavač na listí. Vtrhnou do naší zahrady jako horda záškodníků. Bambusy, keře střemchy bobkové a výhonky oleandrů klesají k zemi. Než se můžeme rozkoukat a zakročit, je všechno geometricky zastřižené jako záhon buxusů v zámecké zahradě ve Versailles. Zároveň za ohlušujícího rámusu jeden z mužů luxuje rohy pod boudičkou pro morčata. Tato zvířata jsou obzvlášť citlivá na hluk. Jakob Louda a jeho dámy musí umírat strachy. V pyžamu vrazím do zahrady. „Arretez!“ křičím. „Arretez! Putain!“

Nástroje utichají. Nebeský klid. Ti muži se dívají na mě, já se dívám na ně.

„Co se děje, Monsieur?“ ptá se jeden, zřejmě šéf.

„Proč mi pustošíte zahradu, Monsieurs?“ odpovídám otázkou.

„To je naše práce,“ povídá ten do hněda opálený muž a směje se. „Přijíždíme jednou za měsíc skoncovat tady s tou zelení.“

Ti muži se nechtějí nechat přesvědčit, že se chceme o svou zahrádku starat sami.

„Máme svoje příkazy,“ říká šéf a nechá zaburácet svoje elektrické nůžky na plot. „Bylo to tady přece úplně zpustlé. Podívejte, jak je to teď hezké.“

Zoufale hledím na brutálně sestříhané rostliny. Zvládnu alespoň vyjednat, že durmanovce se ani nedotknou a že nebudou vysávat kolem morčat. Za to donesu mužům espreso z našeho italského kávovaru. Umí ho ocenit. Durmanovec to přežil ve zdraví.

Když se zase zastaví soused zleva, učitel dějepisu v důchodu Monsieur Rosard, aby mi přinesl svoje staré časopisy o politice, ptám se ho, co to má být s těmi plenícími nepřáteli rostlin. „Naše shromáždění vlastníků se loni dohodlo, že najmeme zahradníky,“ povídá Monsieur Rosard. „Já sám jsem o to požádal. Předtím tady bylo všechno hrozně zpustlé. Z některých zahrad rostly dokonce na ulici větve. To bylo skutečně dégoûtant, odporné! A podívejte se sám, jak pěkně to teď všechno vypadá.“ Ukáže na dohola ostříhané keře. „Skoro jako ve Versailles. Na jaře necháme ještě zastřihnout platan.“

Spokojeně těžkou chůzí odchází. Nemyslí to zle. Jen je mu vlastní určitý směr francouzské zahradní architektury. Existují ale i jiné školy a já poznám ve Francii ještě mnoho bujných parků a zahrad, které chytře nechávají přírodě prostor.

Při další příležitosti donesu panu Rosardovi brožuru o Monetově zahradě v Giverny. Je to ráj ze zdánlivě anarchisticky bující květinové nádhery, která je ale pečlivě utvářená a opečovávaná. Můj soused svazek spokojeně prolistuje. „To je nejhezčí zahrada naší země,“ prohlásí uznale. „Nádherný výkvět francouzského espritu. Líbí se mi, že vás to zajímá.“

Kývu hlavou a neprozradím, že hlavní zahradník v Giverny je Angličan.

Jak se ostatně ukáže, je Monsieur Rosard v mnoha životních situacích vysloveně ochotný. Jsme přesyceni jeho tipy na život ve Francii. Kde mají nejlepší andouillette, lehce po moči páchnoucí, ale přesto chutnou tradiční uzeninu. Který kadeřník je honnête, poctivý. Kterou stranu bychom měli volit v komunálních volbách. On rozhodně není extrémiste, ale Národní fronta má v mnohém pravdu. Potom Monsieur Rosard ještě míní: „Pokud někdy budete potřebovat spolehlivého taxikáře, vezměte si Michela. Není to sice Francouz, ale Polák, ovšem je skutečně impeccable!“

„Samozřejmě že jsem Francouz,“ povídá Monsieur Michel, když mě poprvé veze na letiště. „Moji rodiče přišli do Francie, ještě než jsem se vůbec narodil. Ale pro pana Rosarda jsem stále Polák. No a co!“

Můj taxikář je silný malý muž kolem pětašedesáti s krátkými černošedými vlasy, hustým obočím a čile mrkajícíma modrýma očima. Na našich cestách mi vypráví hodně o tom, co si les gens, lidi, jak on říká, myslí. O hospodářské krizi (těžká), imigraci (nekontrolovaná), zákonech o nájemném (drtivé), počasí (příliš vlhké, příliš suché, moc teplé a moc studené). Jenom k metru nemá Monsieur Michel co říct, protože, jak hrdě zdůrazňuje, nepoužil ještě nikdy veřejnou dopravu. „Jsem koneckonců taxikář!“

Jeho dospělý syn je také taxikář. Žije s ním a jeho manželkou, která oběma vede domácnost. Monsieur Michel pracuje vlastně pořád. Přijede v pět ráno, když potřebuji rychle na letiště, nebo v jedenáct večer, když chceme jet domů z návštěvy a nesmíme už sami řídit. Nepracuje takhle dobrovolně, musí to dělat, aby přežil, povídá. „C’est la crise! C’est le déclin!“ Dříve seděl v taxíku méně a vydělával více. Dnes musí v autě čekat hodiny na dalšího zákazníka. „Lidé šetří nejdřív na ježdění taxíkem, takže na mně. Dokonce i v Saint-Cloud, kde by přece peníze měli. Dřív si místní vždycky brali taxi, když museli na letiště nebo na nádraží. A teď? Vidíte po ulicích supět staré dámy s kufry na kolečkách. „C’est ça la crise!“

Když Monsieur Michel navzdory krizi občas nečeká v taxíku, pracuje nejraději na své zahradě daleko za Paříží. „Tím si udržuji zdraví,“ povídá. Bohužel občas při stříhání stromů spadne a zlomí si žebro, ruku, kotník. Potom ho člověk vidí, jak s námahou vystupuje z auta a kulhá ke kufru, aby naložil zavazadla, na čemž stále trvá. To je prý věc cti. Jakmile ale sedí ve voze a svými drsnými, zčervenalými tlapami sevře volant a krouží po Paříži, vypadá, jako by se svým autem srostl. Moderní velkoměstský kentaur. Zatímco zapřádá nejdivočejší diskuze o Národní frontě, komunistech, Nicolasi Sarkozym, François Hollandovi, nejnovějších pařížských sexuálních aférkách a všeobecném úpadku mravů, dělá u toho grimasy a koulí očima, projíždí klidně a bezpečně nejnebezpečnější křižovatky a nejchaotičtější místa na městském okruhu. Nikdy ho nevidím znenadání brzdit, nikdy ho neslyším nadávat na jiné řidiče. Silniční provoz je už přes půl století jeho živel. Pohybuje se v něm stejně samozřejmě, jako ryba ve vodě.

Na rozdíl od toho, co si myslí pan Rosard, je Monsieur Michel skutečný Francouz. Polsky už od dětských let u rodičů nemluví. V Polsku byl přesně jednou, aby navštívil vesnici svých předků. Jinak se chová jako většina Francouzů. Na dovolenou jezdí po Francii, a sice vždycky na čtyři týdny a vždycky v srpnu. To potom jede s manželkou a dospělým synem do maličkého prázdninového bytu u Perpignanu, kde každé ráno ve stejném baru pije café au lait a kde tráví každý den na stejné pláži. „Večer vždycky pijeme v jedné kavárně Banyuls, sladké víno z té oblasti, a potom jdeme brzy do postele.“

Člověku je jasné, že Monsieur Michel není fanoušek zbytečných dobrodružství a prudkých excesů. Jen jednou do roka si dopřává escapade, jak říká. Ale potom pořádně, ať to stojí za to. Když o tom vypráví, zčervenají mu vzrušením tváře. „Oh, là, là, oh, là, là!“ mumlá si pro sebe a špulí vesele rty.

Na začátku našeho přátelství jen naznačuje, o jakou escapade jde. Uskutečňuje se vždy na přelomu roku, trvá čtyři dny a je enormně drahá. „Ale vážně to za to stojí, oh, là, là.“

Jako člověk samozřejmě vůbec nejsem zvědavý. Jako novinář takový ale být musím. Jenže jen co na pana Michela zatlačím s tím, o jakou eskapádu se to jedná, řekne jenom, že mi to bude vyprávět při správné příležitosti. Chce mě pomyslně napínat na skřipec. Nechávám pracovat fantazii a skončím vždycky znovu u orgií. Celodenních – i když si u toho Monsieura Michela nedokážu a ani nechci úplně představovat.

Jenže v Paříži, ve „městě lásky“, panuje chvílemi nažhavená atmosféra. V Boloňském lesíku nebo na Rue Saint Denis nabízejí již od rána slečny v podvazcích své služby lásky. Při dîners en ville, elegantních večeřích ve městě, si distingované dámy šuškají o tom, který politik nebo televizní moderátor byl zrovna spatřen v nějakém club privé. Protože se ve velmi centralizované Francii všechno kupí v Paříži, politika, hospodářství, umění, média, vypadá to, že má každý něco s každým. Každopádně si o tom Tout-Paris pouští pusu na špacír.

Skandály kolem vrcholného politika a dřívějšího šéfa Mezinárodního měnového fondu Dominique Strauss-Kahna (on sám mluví o morální nezávaznosti) atmosféru ještě zahustily. Spojení moci a sexu nenechá Francouze a jejich komentátory v klidu. Je řeč o „falokracii“ a o jus primae noctis, které si prý někteří mocní nad Seinou stále ještě osobují. Deník Libération cituje ministryni, která mezitím už není v úřadě, těmito slovy: „Pokud by všichni, kdo míchají moc a sex, měli skládat účty, dostala by se polovina našich zodpovědných politických činitelů do potíží.“

Média, i ta zcela seriózní, jako mé vlastní noviny, tedy já, berou aféru Strauss-Kahna jako příležitost ponořit se hluboko do milostných dějin Francie. Soukromě mě takové historické klepy stejně jako jakékoliv drby samozřejmě vůbec nezajímají. Jako korespondent v Paříži se o tom ale musím informovat. Kromě toho nechci v rozhovoru s Monsieurem Michelem, Napoléonem nebo naší sousedkou Mademoiselle Élodií působit jako nevzdělanec.

Tak se dozvím, že Francouzi – a tím se v základě odlišují od Američanů – jsou tradičně velmi tolerantní, když jde o pudový život jejich hlav státu. Králové, císaři a prezidenti byli většinou velcí svůdníci, kteří udělali z milenek respektované osoby a z nevěry výkonnostní sport. Už král Jindřich IV., zvaný „Dobrý král“, vešel do historie jako pověstný zhýralec, který tváří v tvář krásným ženám ztrácel hlavu a peníze. Ludvík XV., někdy známý jako „Přemilý“, provozoval v „Jelení oboře“ zámku Versailles soukromý nevěstinec. Jeho oficiální milenka, Madame de Pompadour, získala dokonce Elysejský palác, do nějž se později nastěhovali prezidenti republiky. K nim patřil Félix Faure, kterého postihla v Modrém salonu mozková mrtvice – při styku s milenkou. François Mitterrand žil tajně v bigamii. Manželka Jacquesa Chiraca prý jednou v hluboké noci odpověděla na jeden naléhavý telefonát pro prezidenta větou: „Jak mám vědět, kde můj muž je.“

Zdá se, jako by francouzští vladaři chtěli potvrdit bonmot Američana Henryho Kissingera: „Moc je největší afrodiziakum.“ Některým mocným v Paříži ovšem toto afrodiziakum stouplo do hlavy. Tak vydal podnikavý bývalý prezident Giscard d’Estaing bizarní román, v němž jeho alter ego prožívá aféru s princeznou Dianou. Amour fou.

Jenže co to má všechno co dělat s mým taxikářem, panem Michelem? Právě nad tím jsem si lámal hlavu. Je v tom zdánlivě počestném člověku kousek Ludvíka XV., každopádně od pasu dolů? Nebo dokonce markýze de Sade, alespoň na silvestra?

Jednoho dne vedou mé decentní otázky k cíli. Monsieur Michel se přemůže, vyzývavě se na mě podívá zpětným zrcátkem a povídá: „Tak dobře, prozradím vám to. Ale prosím, nechte si to pro sebe. Trávím silvestra každý rok s manželkou a synem v Disneylandu.“

Spadne mi čelist. Počítal jsem se vším, jen ne s tímhle.

„To koukáte, co?“ ušklíbne se můj taxikář. „Já vím, že něco tak extravagantního jste ode mě nečekal. No jo, tichá voda břehy mele.“

Rozpačitě přikývnu. Monsieur Michel nadšeně vypráví: „Samozřejmě je to hříšně drahé. Dopřáváme si nejlepší hotel v pařížském Disneylandu. Noc tam stojí pro nás tři kolem 900 eur. Ale zase stačí vyjít ze dveří a jsme uprostřed dění. Horské dráhy. Přehlídky. Světla. Pohádkový zámek… Je to skutečně jedinečné.“

„A slavíte tam i silvestra?“

„Samozřejmě! Ha! Dopřáváme si tam galavečeři. Jídlo je – no jo. Ale zato chodí mezi stoly celou dobu postavy od Walta Disneyho. Mickey Mouse! Kačer Donald! Super Goof! Je to prostě úžasné!“

„A potom?“

„Potom se jdeme podívat na přehlídku. A občas se moje žena a syn odváží si zatančit. Pijeme šampaňské! Nechci vám dělat chutě. Je to vážně výstřelek. Ale musím proto celý rok tvrdě pracovat. Pro tyhle čtyři dny v pařížském Disneylandu.“

Tak se mi zdá, že Monsieur Michel je možná také magický realista.

Dvanáct

V uplynulých měsících jsme ve volných dnech většinou jezdili do města. Vláčeli jsme reptající ados známými i zapadlými muzei, ukonejšili jsme Bernadette procházkou po Champs-Élysées a nadchli jsme Nicolase procházkou po parku Promenade Plantée na místě bývalé železniční trati uprostřed města, která je stejně bujně porostlá jako botanická zahrada.

„Co se vám vlastně líbí na Paříži nejvíc?“ ptá se nás krásná Élodie, zrovna když se vracíme z výletu. Potkáme ji, jak v jezdeckých kozačkách na podpatku a přiléhavých kožených legínách nechává rachotit popelnici dolů ze schodů. Odpovědi ukazují široký vnitřní záběr naší rodiny.

„Miluju mosty přes Seinu, obzvlášť v noci, když se jejich světla odráží ve vodě,“ říká Antonia.

„A já mám nejradši piknik na trávníku v parku Champ-de-Mars a dívám se nahoru na Eiffelovku,“ poznamená Bernadette.

„ Oui, c’est super-sympa,“ povídá Élodie. „A ty, Stefane?“

Musím si to promyslet. Je toho tolik, co se mi obzvlášť líbí. Začarovaný Parc Monceau, který maloval Claude Monet a kterým se procházel Marcel Proust. Každodenní trh v Rue Mouffetard. Šarmantní park Place des Vosges. Kostel svatého Severína v elegantním stylu plaménkové gotiky… Na druhou stranu, je tu něco, co mi tak učarovalo, jako Piazza Navona nebo bazilika Panny Marie v Trastevere v Římě?

Nakonec mě napadne to správné. „Myslím, že nejvíc mě fascinuje kontrast mezi průhledy bulvárů a labyrintem uliček. Tady je Paříž světovým městem, onde skoro vesnicí. Velkolepost a romantika se střídá na každém rohu. Proto není Paříž nikdy nudná, ať už se tam člověk prochází, jak dlouho chce.“

„ Et toi , Nicolas?“ ptá se Élodie.

„Líbí se mi Musée des Égouts, muzeum kanalizační sítě,“ povídá Nicolas. „Sice to tam docela smrdí a ta břečka ve stoce vypadá hnusně, ale je super objevovat podzemní chodby. A ostraha vypráví tak napínavé věci. Co všechno tam našli! Třeba zlaté šperky, staré pistole a meče. Ale víte, co je nejlepší?“

„Ech?“

„Strážní si všimli, že v jedné určité části kanálů se přestaly najednou míhat krysy. Většinou to znamená, že tam jsou jedovaté výpary. Jenže potom našli malého krokodýla! Má dneska tři metry a žije v akváriu v Bretani.“

Na Élodii to udělalo dojem. „To muzeum kanalizace je určitě super,“ povídá Nicolasovi. „Ale nejspíš nic pro mě. Mně stačí, že musím pořád vynášet odpad, co už nebydlím se svým bývalým petit ami. “

„Co se teda v Paříži líbí tobě?“ ptá se Nicolas.

„Ále, víte, když tady člověk žije, moc už tu po výletech nechodí. Já mám ráda hlavně obchody.“ Spokojeně se podívá na své štíhlé nohy v kožených legínách a kozačkách. „Ráda se procházím po buticích na Rue du Faubourg-Saint-Honoré. Ale co se vypařil ce mec , ten mizera, už si tam toho nemůžu tolik dovolit.“

Podívám se na její těsné šedé tričko s hlubokým výstřihem. Je přece jen podzimní večer, asi šest stupňů a my se už deset minut bavíme na ulici. Mohl bych naší sousedce nabídnout svou bundu, ale to by bylo asi nemístné. Domnívám se totiž, že Élodie nechodí tak spoře oděná kvůli chudobě. Bernadette zřejmě myslí na totéž. Potom co jsme se rozloučili, mi pošeptá: „Élodie bude určitě brzy mít nového petit ami .“ To se ale taky nezdá být jádro celé věci. Zjistíme totiž brzy, že mnoho našich francouzských známých chodí v zimním pololetí po okolí odvážně nalehko. Já mrznu, jenom když to vidím. Nejspíš jsem v Římě zchoulostivěl.

Večer sedím s Antonií v obývacím pokoji. Bernadette je nahoře u svého stolu na Facebooku a sděluje si dojmy s Laurou v Římě. Nicolas leží na posteli ponořen do knihy s názvem Warrior Cats . Nemá rád, když jí říkám „Bojové micky“.

Teď je v domě klid. Slyšíme praskat otevřený oheň. Náš krb v Saint-Cloud je tomu v Římě až překvapivě podobný. Oba mají rámování a římsu z šedého mramoru a v pozadí těžkou černou desku. Co představovala v Římě, už nevím. Tady v Saint-Cloud je na ní salamandr, symbol ohně a erbovní zvíře krále Františka I. Protahujeme se v křeslech z IKEA. „Je to tak útulné,“ mumlá Antonia.

Já hraji ďáblova advokáta. „Útulné ano. Ale zrovna jsme s Élodií podrobně probírali, co se nám tady obzvlášť líbí. Neměli bychom si taky přiznat, co nám obzvlášť chybí? Co schází tobě?“

Antonia odpovídá hned: „V podstatě oceňuji decentní způsoby Pařížanů. Ale občas se mi stýská po hlasitosti a emocích Římanů. A ty?“

„Hory,“ řeknu a sám sebe překvapím. „Nebylo mi až doteď jasné, jak jsou pro mě důležité. V mém životě tu vždycky byly. V Mnichově Alpy, při studiu ve Freiburgu Schwarzwald a Vogézy, v Římě Colli Albani a Abruzzo. Ale tady? Lesy, pole, průmyslové oblasti a především: všechno ploché.“ Projedu rukou vodorovně vzduchem.

„Ano, hory mi taky schází,“ povídá Antonia. „Možná bychom měli někdy vyrazit a prozkoumat okolí. Jako jsme to vždycky dělali o víkendech v Římě.“

Jak jsme řekli, tak jsme udělali. Od následujícího víkendu jsme se začali vyrojovat. Není už to vždycky tak zábavné jako dřív – a není to kvůli chybějícím horám. Bernadette a Nicolas jsou větší. Nejde je, jako úplně dávno, nosit v krosně, a nenechají se ani rozptýlit vymyšlenými příběhy o loupežnících, pokladech Etrusků a medvědích rodinách.

„Chození na túry fakt vůbec není cool,“ povídá Bernadette. Striktně odmítá si obout pohorky. To, že si vybere plátěné kotníčkové kecky, bere jako ústupek.

Nicolas nemá nic proti pohorkám, pokud může nosit svoje kapsáče. Přesto tvrdí, i když ví, že to nikam nevede: „Túry jsou hloupý.“

Nejsem žádný tvrdohlavý mezek. Bůh ví, že ne. Mnohem spíš jsem demokrat protknutý hodnotami Velké francouzské revoluce – volností, rovností, bratrstvím. Takže nabídnu dětem – fajn, ados  – místo túry návštěvu gotické katedrály (těch je v okolí víc než dost) nebo prohlídku zámku (ještě víc než dost). Občas to dokonce klapne a někdy jsou ados dokonce okouzlení. Třeba v Château de Chantilly, sice méně zámkem samotným, spíš místním hřebčínem, v jehož manéži s kupolí mohou vidět pohádkovou podívanou s koňmi, jezdkyněmi, ptáky a jedním akrobatem lezoucím po klenbě. Nebo v katedrále v Chartres, která Bernadette a Nicolase nadchne do dlažby zasazeným labyrintem. Po pár týdnech mají dost i zámků a katedrál. „Už nechceme koukat na další starý věci,“ bouří se.

Pro rodiče je hezké, když jsou děti tak zajedno. Ve věci plánování víkendu nás to ovšem o moc dál neposouvá. Připomenu si, že chci být kapitánem naší rodinné lodi a že demokracie je hezká věc, pokud se nezvrhne v anarchii. Ve starém Římě byli v dobách císařství jmenováni dva diktátoři, aby město vyvedli z nebezpečí. Z toho si Antonia a já bereme příklad. Nařizujeme: „Když se nepůjde na prohlídku, půjde se na túru.“

Bernadette kontruje: „Túra bez hor nejde.“

V této složité situaci res publica telefonuji svému tchánovi, kterého hory odjakživa vábily. „Wilhelme,“ povídám, „kdysi jsi přece žil ve Versailles. Jsou tu někde hory? Dá se tu chodit na túry?“

„Něco jako Alpy samozřejmě kolem Paříže není,“ říká můj tchán. „Mohli byste ale jet do Fontainebleau nebo do Chevreuse. Tam jsou alespoň kopce, rokle, pískovcové věže, potoky, vodopády a nad to pár romantických vesnic a zřícenin. Tehdy jsem tam s kolegy často jezdil.“

Kolegové nejspíše měli nižší nároky než naši ados . Přitom jsou lesy Fontainebleau a údolí Chevreuse romanticky divoké. Mně a Antonii učarovalo především tak blízko Paříži ležící a přesto ještě původní Chevreuse. Procházíme se po úzkých pěšinách podél vody nebo odpočíváme na skalní plošině vysoko nad propastí. Ados ale už při druhém nebo třetím výletě opět trvají na svém chybném odsudku: „Túry nejsou cool, jsou megahloupý.“ Jsou přitom konstruktivní. Požadují totiž: „Chceme k moři!“

Následující sobotu tedy jedeme k Lamanšskému průlivu. To je asi dvě a půl hodiny – při normální dopravě. Ale, jaký zázrak, ados nereptají. Ze zadních sedadel se neozývá žádný protest. S cílem výletu souhlasili. Demokracie je přece jen pěkná věc. Sbíráme v mlze mušle na pláži v Étretat. A když se později procházíme po útesech, vykoukne mezi mraky slunce. Večer jdeme do rybí restaurace. Jídlo je velkolepé. Ados volí grilované raky. Antonia a já si dáváme coquilles Saint-Jacques zapečené se smetanou, jemným sýrem a šalotkou a servírované v kameninových mísách. Za hluboké noci jedeme domů a už daleko před Paříží uvízneme v zácpě. Nikdo nereptá. Naopak. „Francie je tak krásná,“ vzdychají blaženě Bernadette a Nicolas. A tak drahá, říkám si já.

Následující den přiběhne Bernadette po škole rozrušeně ke mně do pracovny. „Se Susi není něco v pořádku,“ povídá. „Padá jí srst a vypadá hrozně unaveně.“ Odpustím si poznámku, že totéž platí pro mě a nikoho to nezajímá. Místo toho volám Antonii. Má nad zvěřincem vrchní dohled. Brzy poté se s Bernadette pěšky vydává k veterináři v Saint-Cloud. Susi nesou v košíku mezi sebou.

Nicolas a já trochu nervózně čekáme doma. Morčata nám všem přirostla k srdci. Nejsou to nijak přehnaně kontaktní zvířata, ne jako psi nebo papoušci. Morčata jsou spíš diskrétní, a pokud mají dost krmení, docela mlčenlivá. Pro nás se stala dobrými dušemi, které nás doprovázely během let v zahraničí; a jsou s nimi spojeny i mnohé vzpomínky na Řím.

Když se Antonia a Bernadette vrátí se Susi zpátky, vypadají, že to na ně udělalo dojem. „Bylo to skutečně profesionální,“ vypráví moje manželka. „Ambulantní sestra v operačním obleku a v zelené čepičce založila Susi její vlastní zdravotní kartu se jménem, datem narození, dosavadním vývojem, současnými symptomy nemoci a váhou. Potom zvěrolékařka naše morče vyšetřila.“

„A?“

„Řekla, že Susi je spíš nervózní typ. A pro jistotu musíme všechna čtyři morčata odčervit. Máme přijít za týden. Do té doby bychom měli Susi obzvlášť hodně krmit, aby pokud možno přibrala padesát gramů.“

Celá procedura stála přesně 67,90 eur. To je docela dost, když člověk uváží, že praktický lékař v Paříži požaduje za prohlídku a konzultaci jen 23 eur. Ale Susi nám za to samozřejmě stojí.

Jenže bohužel je na všechno moc pozdě. Přestože Bernadette morčátko vykrmuje všemi možnými dobrotami a čerstvými pampeliškovými listy, je den ode dne hubenější a tišší. Když Bernadette ráno přijde k boudičce, už jen sotva pískne. Při další návštěvě zavrtí veterinářka hlavou: „Susi je kost a kůže. Musíme ji uspat.“

Bernadette se z očí vykutálí dvě slzy. Statečně svoje morče hladí po prořídlé srsti, zatímco mu zvěrolékařka dává smrtící injekci. Zvířátko se slabě zachvěje, potom se jeho vysílené tělo zhroutí. Teď máme slzy v očích všichni. Madame le docteur opatrně vloží tělíčko do sáčku a dá nám ho. Jdeme podzimním mrholením mlčky domů. Tam vyhloubíme v těžké kamenité jílovité půdě naší zahrádky díru. Antonia trvá na tom, abychom kopali půl metru hluboko, jinak prý přijde liška. Jak by se měla na našem úplně oploceném pozemku uprostřed obce objevit liška, neprozradí. Teď ale není čas na diskuze. Tak kopeme dál. Potom Bernadette pokryje dno listy a položí na ně Susi. Plníme díru kameny a hlínou a zasazujeme do ní cibule květin. „Až přijde naše první jaro v Paříži, bude to mít Susi hezké,“ povídá Bernadette.

Pro nás smrtí prvního morčete končí jeden úsek našich let v zahraničí. Tolik jsme si zvykli mít ty čtyři pořád u sebe. Krátce nato umírá i Jakob Louda. Také on dostane důstojný hrob v zahradě.

V Paříži je teď skutečně nevlídno, šedivé mraky visí nízko nad parkem v Saint-Cloud. Některá rána je taková mlha, že sotva vidíme za sousední pozemek. Všichni se těšíme na podzimní prázdniny, které chceme strávit v Burgundsku. Našel jsem na internetu zámeček poblíž Beaune a pronajal jsem tam pokoj. Přijíždíme a jsme nadšeni. Přičemž tím my je myšleno především Antonia a já. Na okraji půvabné vinařské vesnice leží mezi mohutnými, podzimem dožluta a doruda zbarvenými listnatými stromy zámek ve stylu empíru: fasáda barvy písku se světlými dřevěnými okenicemi, nově položená střecha se štíty a širokými zděnými komíny, veranda s pečlivě zrestaurovanou skleněnou střechou, která je připisována Gustavu Eiffelovi. Kolem dokola louky, lesy, klikatící se potok, malé jezero s ostrovem uprostřed, dva koně, osel a odraz slunce na cestách pokrytých listím – idyla.

Na štěrkovém nádvoří před hlavní fasádou nám jde naproti malá útlá žena. Černé punčochy, červená sukně, černý rolák, polodlouhé černé vlasy a malé brýle se zlatými obroučkami na špičatém nose. „Enchantée, “ zdraví nás. „Je suis la châtelaine . Jsem kastelánka.“ Potom nás zavede nahoru do našeho pokoje. Zámek je i uvnitř hezky opraven a láskyplně zařízen starým nábytkem. Dole se skví salon a jídelna se štuky, tapetami, těžkými závěsy, orientálními koberci a lustry. Pokoje nahoře jsou zařízeny každý jinak. Jeden působí se svým baldachýnem zlaté barvy jako královská ložnice, další s karmínově červenými pompejskými malbami na zdech vypadá jako apartmá umělce. Klenotem našeho pokoje je v prostoru stojící litinová vana na nohách s kudrlinkami. V ní si večer dám bublinkovou koupel a cítím se královsky.

Bernadette a Nicolas nejsou tak úplně nadšeni. „Je to tady strašně staromódní,“ povídá můj syn a zatahá za svůj baldachýn. „Kde je televize?“

„Co se tady dá dělat kromě chození na túry a prohlížená kostelů?“ ptá se Bernadette.

„Pít dobré víno a dávat si bublinkové koupele,“ odpovídám.

„Fakt super,“ nadává Bernadette.

Ještě před dvěma třemi roky by byli oba z prázdnin na takovémto zámečku nadšení. Hned by vyrazili zkoumat park a krmit koně. Tohle už je teď tolik neláká. Bernadette mumlá něco jako „všichni moji kamarádi na Azurovém pobřeží“, Nicolas zase „moji kámoši jsou teď u oceánu v Bretani“. Abych zachránil dobrou náladu, slibuji: „Na další dovolenou pojedeme k moři.“

Bohatá snídaně na zámku, kterou připravuje Madame sama, oba uchlácholí. Potom se přece jenom vydají dát koním chleba a pak se zabaví skákáním přes potok. Mezitím si Antonia a já povídáme se châtelaine . Vypráví, že je vlastně zdravotní sestra. Ale už jako dítě se vždycky plížila kolem tohoto zámečku a snila o tom, že v něm jednoho dne bude žít. „Před šesti lety jsem dala dohromady všechny peníze, vzala jsem si úvěry u bank a koupila jsem ho. Panský dům byl šedesát let neobývaný. Nedokážete si představit, jak to tady vypadalo!“

Novopečená zámecká paní se ihned nastěhovala a nejdříve měsíce žila bez proudu a teplé vody. První roky obývala jen jednu místnost, protože ostatní nebylo možné využívat. Obě její dospělé dcery brzy měly téhle zámecké romantiky plné zuby. Od státu Madame nedostala žádnou podporu na renovaci. A banky tlačily. Takže začala nejdříve sama přikládat ruku k dílu. Když přijeli první turisté, mohla začít také najímat řemeslníky. Hrdě nás provádí po svých pozemcích. „Na takovém zámku práce nikdy nekončí,“ povídá. „Jako další chci vybagrovat jezírko v lese a potom v něm nechat růst nymphéas , lekníny.“ Ze staré lovecké chaty udělá prý prázdninový byt.

A bazén je prý už taky hotový.

Večer ve vaně uvažuji, že bych změnil povolání a pracoval jako châtelain . To zní úžasněji, než jaké to skutečně je. Francie je zemí zámků par excellence . Přesná čísla neexistují. Odhady vychází až ze 45 000 hradů, zámků a venkovských sídel. Jenom málo jich je tak skvostných jako ty na Loiře, ale většina přesto má zvláštní kouzlo. Mnoho majitelů zámků si ovšem své usedlosti může sotva dovolit. Stát v krizi zrušil příspěvky, právní podmínky pro památkově chráněné budovy jsou velmi přísné. Samotná odborná renovace střechy může spolknout malé jmění. Mnozí châtelains jsou proto velmi vynalézaví při otevírání nových zdrojů peněz. Stejně jako naše pronajímatelka zařizují prázdninové byty a pokoje pro hosty, zřizují muzea, ateliéry, pronajímají slavnostní sály pro svatební hostiny nebo semináře, organizují ochutnávky vína, staví malé zoo, motýlí parky nebo botanické zahrady, aby přilákali návštěvníky. Někdy na návštěvníky čekají fascinující světelně-zvuková představení Son-et-lumi è re nebo animace s mluvícími loutkami, které v klenbách nechávají vstát z mrtvých historii místa. Nabízí se i přenocování v domečku na stromě v parku. Nouze naučila Dalibora housti.

Zároveň se nezřídka mění sociální role. Kdysi žili châtelains z nájemného kolem bydlících lidí, dnes mnoho majitelů zámků dělá svým hostů snídani a stele jim postele. Pokud to všechno nestačí – nebo pokud dědicové nemají o celé trápení zájem –, tak se zámek prodá. Tak ve Francii ročně změní majitele několik set zámků. Mezi nimi jsou velkolepé stavby, které lze obdivovat na inzerátech na zadních stranách francouzských víkendových magazínů, ale také prostší sídla, možná trochu odlehlá, možná docela zchátralá, které jde koupit za cenu řekněme řadového domu v Mnichově. Francouzi jsou obzvlášť nadšení do své historie a zámky nejsou nic jiného, než její svědci proměnění v kámen. Získat zámek je pro mnohé z lidí životní sen. Někteří si ho splní a až potom zjistí, co si naložili. Ne vždy jsou tak houževnatí a obětaví jako Madame, která nám dnes ráno donesla snídani.

To vše mi ve vaně běží hlavou. Rozhodnu se prozatím od nákupu zámku upustit. Nicolasovi a Bernadette se uleví.

Třetího večera se na našem burgundském zámečku v celkem pozdní hodinu v pyžamu vydávám do malé nevytápěné místnosti bez oken, kde je toaleta. Zamknu staromódně vypadající zámek u opravdu robustních dřevěných dveří. Když chci znovu otevřít, tak se zámek jen naprázdno protáčí. Tlačím, tahám, zvedám a křičím „ putain de château de merde“  – ale dveře zůstávají zavřené. Na můj křik přiběhnou Antonia a  ados . Několik minut lomcují a cloumají zvenku dveřmi. Marně. Dokonce ani Nicolas, náš rodinný technik, který u sebe vždy nosí kapesní nůž velikosti střední skříňky na nářadí, s tím nic nezmůže. Sehnat v tuhle dobu na francouzském venkově zámečníka se nám zdá beznadějné. Naše drobná hostitelka tento problém už vůbec nebude schopná vyřešit a její druh pracuje v Dijonu a na zámku vypomáhá jen o víkendech.

Bohužel teď víkend není. Zařizuji se na dlouhou studenou noc v téhle komůrce. Jelikož je mezi podlahou a dveřmi široká mezera, nezemřu alespoň hladem. „Nějak to vydržím. Nedělejte si o mě starosti,“ volám skrz dveře na svou rodinu.

„My si starosti neděláme,“ zní z druhé strany.

Potom se ovšem ukáže, že i v takovéto svízelné situaci je dobré mít rodinu. Antonia mi mezerou prostrčí svetr. Bernadette mě zásobí bagetou. Nicolase napadne geniální myšlenka protlačit mi pode dveřmi lahev piva, které jsou ve Francii obzvlášť malé. Bohužel na lahev burgundského vína není mezera dost velká.

Takto vyzbrojen přečkám první hodinu na samotce docela dobře. Jenže když mi Antonia a děti sdělí, že půjdou do postele, klesne mi morálka. „Nemohla bys přece jenom zalarmovat majitelku, Antonie?“ ptám se žalostně.

„Zkusím to,“ povídá Antonia.

Na tomto místě je z dramaturgických důvodů nutná změna perspektivy. Opustíme proto vnitřek toalety, v níž jsem uvězněn, a vklouzneme do role Antonie. Moje žena najde châtelaine , jak ještě sedí nad účty ve své pracovně. Trochu rozpačitě jí popíše problém, můj problém. Nato ta malá žena vyskočí a rozhodně zvolá: „ Je vais aller chercher du matériel! Jdu hledat nářadí.“

Krátce nato přijde do našeho apartmá s kladivem, kleštěmi a šroubovákem. Nicolas je nadšený: „Konečně budeme něco pořádně kutit!“

Châtelaine se hned dá do práce na zámku od záchodu. Stále znovu se u toho ustaraným hlasem ptá: „ Ça va, Monsieur?“

„Ça va!“ odpovídám pevně. Jen ať Francouzi vidí, jak vypadá pravé německé dubisko!

Potom Madame vypráví, jak se jako dítě zamkla na toaletě svých prarodičů a už nemohla ven. „Div jsem strachy nezvracela… Ça va, Monsieur?“

„ Ça va,“ odpovídám už ne tak úplně pevným hlasem.

Po čtvrt hodině plné bezvýsledného snažení nechá Madame spadnout kladivo na zem a povídá: „ Je vais aller chercher la perceuse .“

La perceuse se ukáže být těžkou příklepovou vrtačkou. „S ní teď vyvrtám do dveří díry kolem dokola zámku a potom ho vylomím,“ vysvětluje Madame.

„Vždyť tak přece mého muže probodnete! Uvnitř se skoro nemůže hýbat,“ povídá Antonia. Hezké, že nad tím přemýšlí.

„Prostě se musí vedle dveří přitisknout na stěnu,“ radí Madame. Jakmile zaburácí vrtačka, poslechnu okamžitě.

Zatímco vrták vystřeluje ze dveří jen několik centimetrů od mého břicha, nabízí se Antonii a dětem venku zvláštní pohled. Naše châtelaine se potí, těžce oddychuje, pohupuje se jí sukýnka, zatímco za ohlušujícího rámusu demoluje záchodové dveře. Vrtačka burácí, hobliny létají a Madame se v obličeji začínají objevovat červené fleky. Jednou dokonce máme za to, že jí z pusy vyšlo slovo „ merde “. Odpřisáhnout bychom to ale kvůli tomu rámusu nemohli. Po půl hodině těžké práce pro Madame a ohrožení života pro mě je zámek ze dřeva v podstatě vyfrézovaný. Majitelka zámku teď bere dláto a kladivo, narovná si zlaté brýle na špičatém nose, nasadí nářadí a začne vší silou tlouci. Skřípe to. Praská to. Dveře povolují – a padají mi do obličeje. Vrávoravě opouštím své vězení, podávám Madame ruku a říkám rytířsky: „ Merci de la libération!“

Toto dobrodružství nám ale nezabrání v tom, abychom i v budoucnu znovu nocovali na francouzských zámcích. Na záchod si tam ale od té doby bereme dvě věci: lahev burgundského a  perceuse .

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .