KAPITOLA 6

Linz na vernisáže výstav obvykle nechodila. Její poustevnické povaze mnohem víc vyhovovalo, když se během vzácných chvil volna mohla někam schoulit s dobrou knihou nebo řešit nějaký nový hlavolam. Ráda však navštěvovala koncerty symfonické hudby, které pro ni představovaly jediný výlet do říše umění.

Už mnoho let se snažila dopřát si aspoň jeden koncert měsíčně. Spolužáci na vysoké škole si ji dobírali, že si místo písniček skupiny Black Eyed Peas pouští na plné pecky Beethovena, což byl další důvod, proč si mezi svými vrstevníky připadala jako vyděděnec a proč se chovala tak plaše. Slavnostní zahájení výstavy, kde se bude debatovat o nejnovějších směrech ve výtvarném umění, tak rozhodně nepatřila k událostem, kde by se cítila jako ryba ve vodě. Jenomže Derek a Penelope byli její nejlepší a nejstarší přátelé a ona jim slíbila, že se přijde podívat do jejich nové galerie, hned jak přijede do Bostonu. Od té doby uplynuly už tři měsíce. Když tedy dostala pozvánku na dnešní vernisáž, zareagovala s předstíraným nadšením.

Galerie Kellerová–Sloane patřila k nejlepším ve městě, ale zvenčí nepůsobila nijak okázale. Sídlila v ulici Newbury Street, která protínala jednu z nejvyhlášenějších bostonských čtvrtí. Linz projela kolem čtyř bloků téměř krokem, protože uvízla v zácpě, ale nakonec spatřila na trávníku před jedním domem prostorný bílý stan, který se používá při zahradních slavnostech, a zajela k chodníku. Tam už čekal mladík, jehož úkolem bylo převzít si od přijíždějících hostů jejich vůz a odjet s ním na parkoviště. Linz mu podala klíčky a začala si razit cestu davem hostů ve společenských oblecích, kteří drželi v rukou cigarety a sklenky s vínem. Už od prvního okamžiku si mezi nimi připadala nesvá.

Když dorazila ke vchodu, umělecký kritik z deníku Boston Globe jí přidržel dveře a zůstal na ní viset pohledem, dokud kolem něj neprošla dovnitř. Linz si to neuvědomovala, ale její příchod vnesl do výstavních prostor závan svěžího vzduchu.

Derek a Penelope, majitelé galerie, stáli v rohu a upíjeli šampaňské. Tvořili dost zvláštní dvojici. Derek Sloane byl na první pohled gay. Měl vyhublou postavu, rád dlouze debatoval o umění a o módě a svým šarmem by dokázal rozpustit ledovec. Penelope Kellerová, obchodní mozek činorodého dua, byla tichá introvertka, která měla zjevné problémy s nadváhou.

Derek odložil prázdnou sklenku, vzal si od Penelope plný pohár šampaňského a dlouze se napil. „Ten reportér zrovna odešel. Potřebuju valium,“ prohlásil a otočil se, aby pozdravil jakési další hosty.

Penelope si okamžitě všimla příchodu své nejlepší přítelkyně a zamířila přímo k ní. „Konečně!“ řekla a objala ji. „Takže jsi přišla!“

Linz její pevné objetí opětovala. Těšilo ji, že Penelope zase vidí, a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. Co se to s ní dneska děje? Od té výstavy v muzeu je nebývale přecitlivělá. Pak si ale všimla, že si ji Penelope měří zkoumavým pohledem, a pokusila se své zvláštní chování zlehčit. „Promiň. Jsem prostě moc ráda, že tě vidím. Měla jsem spoustu práce se zařizováním a rozbíháním laboratoře.“

Ještě však ani nedomluvila, a znovu se v myšlenkách vrátila k zážitkům dnešního dne. Jakmile v parku dohrála šachy, vrátila se do své kanceláře a zrušila všechno, co si naplánovala na pátek. Nebylo to snadné, protože ji čekaly dvě důležité schůzky – jedna s kolegou z Kodaně, který sem měl přiletět, aby zhodnotil její studii o specifické plasticitě jednoho konkrétního genu. Technicky vzato se to setkání odložit nedalo, ale Linz to přesto udělala. A to kvůli úplně cizímu muži, na něhož musela stále myslet.

„Není to naše bláznivá vědkyně?“ zvolal Derek, připojil se k oběma ženám a políbil je na tvář. „Už bylo na čase.“

„Mrzí mě, že mi trvalo tak dlouho, než jsem se tu ukázala. Ale je to tady skutečně nádherné,“ řekla Linz a zeširoka ukázala na prostor, který je obklopoval. „Opravdu nádherné. Jak jste to vůbec vymysleli?“

Penelope natáhla ruku k procházejícímu číšníkovi, vzala mu z podnosu další dva poháry šampaňského a jeden jí podala. „Loni jsme odjeli na svátky do New Yorku a u skleničky nás napadlo, že si otevřeme galerii.“

„A voilà,“ dodal Derek a luskl při tom prsty. „Galerie Kellerová–Sloane byla na světě,“ dodal a přejel pohledem výstavní síň i potenciální kupce. „Musím konečně začít utrácet peníze i za něco jiného než jenom za oblečení.“

Linz zavrtěla hlavou nad jeho předstíranou skromností. Derek získal magisterský diplom z dějin umění na pařížské Sorbonně a kromě toho, že se mohl chlubit encyklopedickými znalostmi ze svého oboru, dokázal neomylně odhalovat skutečné talenty. Penelope byla stejně úspěšná jako on. Vystudovala ekonomii na Dartmouth College a hledala jiné uplatnění, než jaké jí mohla poskytnout úspěšná rodinná realitní kancelář. Linz připadalo naprosto přirozené, že Derek a Penelope pracují spolu. Znala je totiž velice dobře. Na střední škole s nimi tvořila nerozlučnou trojici spojenou pevným poutem, které mezi nimi vytvořily čtyři společně strávené roky, během nichž o nich ostatní studenti mluvili jako o tlustoprdce, teploušovi a šprtce. Na vysoké škole se jejich cesty rozdělily, ale neustále spolu udržovali spojení. Teď se zase všichni tři vrátili do Bostonu.

Linz se rozhlédla po výstavní síni. „Přišla spousta lidí,“ poznamenala. Ovzduší v galerii bylo přímo nabité očekáváním. Dnešní výstava očividně představovala významnou událost. Teprve teď začala být Linz zvědavá. „Kdo tu vystavuje?“

Dav návštěvníků postupně houstl a hluk sílil. Derek se musel k Linz naklonit a zvýšit hlas. „Bryan Pierce. Zčistajasna se objevil na výtvarné scéně a zazářil v New Yorku.“

„Ano, zazářil,“ přitakala Penelope, zatímco zkoumala pohledem postaršího pána, který si v rohu síně cosi zapisoval na svou pozvánku. „Jsou tu kupci dokonce až z Evropy a my máme exkluzivní práva.“

Linz si všimla pompézní malby, která zachycovala jakousi Japonku v bohatě zdobeném kimonu. Klečela u jezírka, v němž plavali kapři koi, a černé vlasy jí splývaly až k zemi jako hedvábný závoj. V ruce držela květ lotosu. Na hladině se zrcadlil odraz muže, který ženu sledoval z mostu klenoucího se nad ní.

Autor se podepsal japonsky. Linz přikývla a zeptala se: „Ten malíř je Japonec?“

Penelope zavrtěla hlavou. „Každý obraz podepisuje jiným jménem, ale nikomu nevysvětlil proč. Myslíme si, že jsou to jména lidí, z jejichž pohledu maluje.“

„Je to trhlé, ale originální,“ ozval se Derek. „Umocňuje tím svou tajuplnost.“

Linz se zkoumavě rozhlédla po všech mužích v síni. „Který z nich to je?“

„Naše hvězda tady není,“ odpověděl Derek a naznačil číšníkovi, který kolem něj procházel s prázdným podnosem, aby došel pro plné sklenky.

Když jeden hlouček hostů popošel stranou, naskytl se Linz výhled na další obraz zavěšený opodál – rozestavěný zámek ve Versailles. Ohromné plátno zachycovalo do nejmenších podrobností proměnu loveckého zámečku Ludvíka XIII. v opulentní palác Ludvíka XIV. Stovky miniaturních postav na obrazu vysoušely močály, kácely stromy a rozšiřovaly původní stavbu. Na okrajích plátna se začínaly rýsovat geometricky uspořádané zahrady, jejichž návrhy schvaloval sám král.

Linz nemohla odolat touze prohlédnout si úplně všechna vystavená díla, a tak se prozatím od svých přátel odtrhla. „Trochu se tady porozhlédnu,“ zamumlala a přistoupila ke stěně.

Před obrazem zámku ve Versailles zůstala stát. Čím déle se na něj dívala, tím víc v ní sílila touha přenést se do Francie sedmnáctého století. V rohu obrazu stálo jméno Louis De Vau a Linz při pohledu na něj napadlo, jestli takový člověk skutečně žil. Až se vrátí domů, zkusí ho někde najít.

Následující obraz znázorňoval Machu Picchu, kultovní město starých Inků, jak zřejmě vypadalo v patnáctém století. Malíři se podařilo vykouzlit úchvatnou scenérii plnou pohybujících se lidí, kteří se podle všeho účastnili jakéhosi náboženského ceremoniálu. Linz měla znovu dojem, jako by se před ní otevřela brána do minulosti a ona se vrátila o šest století nazpátek. Předklonila se, aby prozkoumala podpis, ale místo jména našla pouze symbol orla, který svíral v jednom spáru pírko.

Vedlejší obraz vyprávěl jiný příběh – o beduínské rodině nesoucí dary do Pokladnice ve starodávné Petře. Město vytesané do pískovcových skal zalévaly zlaté paprsky vycházejícího slunce. Vysoko na útesu stál mladík a hrál na flétnu dívce, která do Petry přicházela se svými rodiči a bratrem. Děvče se na něj dívalo vzhůru se zakloněnou hlavou a s úsměvem na rtech. Malíř zachytil celou scénu tak živě, že z plátna byly téměř slyšet tóny mladíkovy flétny.

Dokonce i Linz poznala, že vystavené obrazy jsou skutečně mistrovská díla. Měla za to, že autor všechna místa osobně navštívil, protože jinak by je nedokázal tak věrně vystihnout. Plátna ji však nepřitahovala pouze svou krásou, ale ještě čímsi jiným, co v ní probouzelo touhu zůstat s nimi v galerii o samotě.

Za rohem na ni čekal panel s jediným obrazem – největším a nejdramatičtějším v celém výstavním prostoru. Jakmile ho spatřila, všechny její myšlenky se rázem kamsi vytratily a zaplavil ji pocit, jako by stála na kraji útesu, který se pod ní každou chvíli zřítí.

Minuty se nesnesitelně protahovaly a na Linzinu pozornost útočil každý jednotlivý tah štětcem. Autorovi obrazu se nějakým záhadným způsobem podařilo proniknout do jejího nitra a zachytit věci, které neznal nikdo jiný než ona.

„Tak co na to říkáš?“ zeptala se Penelope, která k ní mezitím přistoupila.

Linz, která se stále snažila pochopit výjev před sebou, nebyla schopná slova. Děsivá scéna na plátně působila tak realisticky, jako by šlo o fotografii. Byl to obraz ženy připoutané ke kůlu, kolem níž se kupil dav vězňů a římských vojáků, kteří sledovali, jak ji upalují.

„Tenhle obraz přinesl teprve před dvěma dny,“ poznamenala Penelope. „Je úžasný.“

Linz stála před plátnem a hledala slova. „Vím, že to bude znít divně, Pen, ale neřekla jsi mu náhodou o tom snu, co se mi zdál?“

Penelope svraštila obočí. „O jakém snu?“

„Přece o tom, co mě pronásleduje už spoustu let. Pamatuješ? Chodila jsem kvůli tomu k psychologovi.“

„Myslíš ten na střední škole? Tenhle sen?“

Linz se k ní otočila a usilovně se snažila nedat najevo, že je rozčilená k nepříčetnosti. „Byl úplně stejný jako tenhle obraz. Úplně stejný.“

„Proč bych někomu vykládala o snu, který se ti pravidelně zdával na střední škole? To je šílenost.“

Ten sen Linz nepronásledoval jenom na střední škole, ale po celý život. Vlastně to byla spíš noční můra než sen. Poprvé ji vyděsil v pěti letech a od té doby ji provázel v nezměněné podobě – pokaždé se v něm viděla, jak ji někdo upaluje zaživa. Bylo to tak reálné, že se vždy probudila s hlasitým křikem.

Otec ji vodil od jednoho psychologa ke druhému. Zkoušeli na ni hypnózu, absolvovala vyšetření ve spánkové laboratoři, předepisovali jí léky, ale nic nezabralo. Pak najednou všechno přestalo, když odjela z domova studovat vysokou školu. Od té doby se na něj snažila zapomenout jako na zvláštní dětskou fobii.

Teď se její noční můra vynořila se všemi neuvěřitelnými podrobnostmi na plátně vystaveném v galerii, která patřila její nejlepší kamarádce. Linz znovu přejela očima celý obraz a okamžitě zaznamenala dvanáct detailů, které mohla znát jen ona. Za prvé – černá vrána, která dosedla na poleno u nohou upalované ženy a roztáhla křídla, jako by ji chtěla chránit před plameny. Za druhé – dítě a mladá žena sledující celý výjev z věže. Obě tyto postavy sdílely s upalovanou nešťastnicí její celu a následující den měly stanout na hranici i ony. Za třetí – kněz natahující ruku, aby uhasil plameny. Římští vojáci mu však tiskli ke krku čepele mečů. Kněz byl přítelem a učitelem upalované ženy. Linz si dokonce pamatovala jeho jméno. Zaletěla pohledem k signatuře v rohu plátna. Órigenés Adamantius. Tak se jmenoval ten římský kněz. Tohle přece nemohl ten malíř vědět.

Linz nechápala, jak mohlo dojít k takové shodě náhod. Ustoupila o krok dozadu a prohlásila: „Musím s tím malířem mluvit.“

KAPITOLA 7

Bryan přejížděl prstem svůj nový tyrkysový prsten, bezmyšlenkovitě kráčel dál a přitom se snažil vstřebávat příval nových vzpomínek. Když se konečně rozhlédl, uvědomil si, že došel podél břehu Atlantiku až k restauraci u přístavní hráze. Na vývěsním štítu stálo: Docův gril bar Na Nábřeží.

Před vchodem zaváhal a uvažoval, jestli má na to, aby dnes večer vůbec s někým mluvil. Užuž se chystal otočit a odejít, ale v tu chvíli se před ním otevřely dveře.

„A hele, přišel k nám Picasso,“ zamrkal na něj Lou Lou, vedoucí restaurace. „Táta je vzadu a počítá humry.“

„Počkám u baru,“ řekl Bryan, došel k pultu a posadil se co nejdál od turistů upíjejících koktejly. Zaletěl očima k hodinkám a podivil se, kolik uteklo času. Zakručelo mu v žaludku.

Po chvíli k němu přistoupil Patty, otcův dlouholetý barman. „Ahoj Bryi. Tvůj táta říkal, že ses vrátil do Bostonu. Co si dáš?“

Bryan se ušklíbl. Většina zaměstnanců ho znala odmalička, protože pracovali v otcově restauraci dlouhá léta. Doc se ke všem choval tak, že se u něj drželi. Byl to sice chlap jako hora, ale měl zlaté srdce a s každým se rychle spřátelil. Zároveň byl skvělým tátou. Kdyby však měl Bryan spočítat, kolikrát se s ním od svého příjezdu do Bostonu viděl, stačily by mu prsty jedné ruky. Přitom dobře věděl, jak byl pro otce jeho návrat domů důležitý.

Ne že by ho Bryan nechtěl vidět. Šlo však o to, že když se někomu zadíval déle do očí, začal v nich poznávat postavy ze svých snů. A to samozřejmě ve společnosti lidí, kteří mu byli nejbližší, představovalo problém. Odjakživa věděl, že se o tom nesmí nikdy před nikým zmínit, protože by určitě skončil zavřený v blázinci. Anebo možná skutečně potřebuju pomoc, napadlo ho už potisící. Nebyl si totiž jistý, jestli se svým břemenem dokáže zápasit sám.

„Bryi? Jsi v pořádku?“ Patty stále čekal na odpověď.

„Promiň. Vodku, čistou.“ Po dnešku mu to připadalo naprosto namístě.

Patty mu nalil panáka, spiklenecky na něj mrkl a nechal stát lahev na barovém pultu.

Bryan vypil vodku a nalil si další. Už teď litoval, že sem vůbec chodil. Pak ale spatřil otce, jak k němu míří s rozzářeným úsměvem v obličeji.

Pevně syna objal. Bryan přivřel oči a také vřele sevřel paže.

Doc se pak odtáhl a poplácal ho po rameni. „Celý od barev. Tomu říkám překvapení. Věděl jsem, že pracuješ. Říkal jsem mamce, že kvůli tomu ses tam dneska neukázal. Když jsme odcházeli, valila se dovnitř spousta lidí.“

Bryan pokrčil rameny. Nemohl otci prozradit skutečný důvod, kvůli němuž nepřišel – že ho zaměstnávaly vzpomínky na život Alexandra Puškina. Zašklebil se a nalil si dalšího panáka. „Nechceš posedět se synem a trochu se s ním napít?“

„Dobrovolně ne,“ prohodil Doc s úsměvem, ale pak zvážněl. „Postačí, když mamce zítra zavoláš. Mrzí ji, že jsme před týdnem neoslavili tvoje narozeniny… Dokonce přivezla do galerie dort.“

Bryan si ztrápeně povzdechl. Nezbývalo mu než otce poslechnout. „Měl jsem spoustu starostí,“ řekl a věděl, že to zní dotčeně.

„Hele, mně to nevyčítej,“ prohlásil otec a postavil na pult misku s arašídy. Znal svého syna tak dobře, že se ho nevyptával, co je to za starosti. To na něm Bryan nesmírně oceňoval. „Hned jsem zpátky. Nechám ti přinést nějakou pořádnou večeři,“ prohlásil Doc a zmizel v kuchyni, dřív než jeho syn stačil něco namítnout.

Bryan vypil dalšího panáka. Pálivý pocit v hrdle mu dělal dobře. Po chvilce mu začal vibrovat telefon. Při pohledu na číslo, které se objevilo na displeji, zjistil, že tentýž člověk se mu snažil dovolat už předtím – dvakrát. Kromě toho našel zprávu v hlasové schránce. Podlehl náhlému popudu a hovor přijal. „Prosím?“

„Ano? Snažím se dovolat Bryanu Pierceovi.“

Když uslyšel ženský hlas, který k němu zdálky dolehl, zůstal sedět jako zkoprnělý.

„Jmenuju se Linz. Penelope a Derek z galerie jsou moji přátelé. Byla jsem se dnes podívat na vaší výstavě.“

Poznal ten hlas. Patřil té ženě z parku. Bryan se chytil za barový pult. Nemohl uvěřit, že s ní znovu mluví.

„Haló? Jste tam?“ zeptala se.

„Ano. Jen mluvte,“ zašeptal.

„Chtěla jsem se vás zeptat na jeden obraz. Nemohli bychom se sejít?“

„Ano.“ Nejradši by ji poslouchal do nekonečna.

„Podepsal jste ho jako Órigenés Adamantius. Nejmenuje se tak kněz, který sleduje, jak tu ženu upalují?“

Všechny svaly v těle měl napnuté. „Jak to víte?“

Linz zůstala zticha.

„Jak víte, že se tak jmenoval?“ zeptal se Bryan a čekal se zatajeným dechem na odpověď.

„Chtěla jsem vám položit stejnou otázku. Jak říkám, musíme se sejít.“

„Kdy?“ Byl připravený za ní vyrazit, hned jak zavěsí. Linz však odpověděla, že zítra ráno, a uvedla místo. Bryan souhlasil a roztřesenou rukou si zapsal adresu. Tak proto musel ten obraz dokončit ještě před zahájením výstavy – musel ho tam donést kvůli ní.

Ukončil hovor a nevěřícně zíral na telefon. Získal její jméno, adresu i telefonní číslo a zítra se s ní setká. Nemusí čekat do pátku, než se jejich cesty opět protnou. Už se spojily v jednu.

Sklopil oči ke svému prstenu s tyrkysem pro štěstí a políbil ho, přemožený náhlým přívalem emocí.

KAPITOLA 8

Z reproduktorů zněla jedna z vět třetí orchestrální suity J. S. Bacha v úpravě Augusta Wilhelmje. Linz seděla u jídelního stolu, v ruce držela už třetí hrnek kávy a dávala dohromady skládačku. V noci na dnešek spala nejhůř za poslední roky. Od okamžiku, kdy spatřila ten obraz, byla jako na trní a po telefonátu s tím malířem její nervozita ještě zesílila. Co ji to popadlo, že mu navrhla, aby se sešli u ní doma? V kavárně by to bylo mnohem lepší.

Úzkostlivě se rozhlédla po svém dokonale uklizeném obývacím pokoji, ale nespatřila nic, co by mohla ještě vyčistit. S vypětím všech sil tedy znovu obrátila pozornost ke skládačce s pěti tisíci dílky, kterou od dopoledne stačila už z poloviny sestavit, a snažila se uklidnit. Nejspíš je to všechno jenom podivná shoda náhod, a dnešní setkání je tudíž zcela zbytečné. Možná by ho měla zrušit.

Zvedla telefon, aby malíři zavolala, ale pak zaváhala. Hodiny ukazovaly už deset minut po desáté. Nejspíš za ní ani nepřijde. Asi je to tak nejlepší.

Linz to sice netušila, ale Bryan stál posledních deset minut za dveřmi jejího bytu. Nebyl však schopný zazvonit.

Tak zmáčkni už ten zvonek, blázne, řekl si nakonec a stiskl tlačítko.

Linz otevřela během několika vteřin. Jakmile ho však spatřila, pozdrav jí na rtech zamrzl.

„To jste vy!“ zvolala.

Bryan si všiml jejího nechápavého, ba dokonce vyčítavého výrazu. „Takže to vy jste ten malíř? Ten, který vystavoval u Penelope a Dereka?“ vyhrkla nevěřícně a několikrát otevřela a zase zavřela ústa jako ryba.

„Ano. Jsem Bryan Pierce,“ přikývl s pocitem provinilce. Aspoň má trochu času, aby se vzpamatoval ze šoku, který zažil poté, co v telefonu poznal její hlas.

„To není možné,“ řekla zvýšeným hlasem.

„Bohužel je,“ odpověděl Bryan co nejvlídněji.

„Už třikrát nás svedla dohromady náhoda?“

„Náhoda to byla jenom jednou,“ přiznal Bryan. „Na Harvard Square jsem vás sledoval.“

„Vy jste mě sledoval?“ Linz si výbojně založila ruce na prsou, takže mu zablokovala cestu do bytu. Bryan v duchu zaúpěl. Teď si o něm myslí, že je nebezpečný. „Zaujala jste mě,“ řekl, ačkoliv to byla pouze nepatrná část pravdy. „Potřetí jste nás svedla dohromady vy,“ připomněl jí. „Volala jste mi kvůli mému obrazu.“

„Ale stejně je to divné. Netušila jsem, kdo jste,“ namítla a vůbec se nesnažila, aby to znělo nějak chlácholivě.

„Já jsem také nevěděl, kdo jste,“ řekl. „Jsme dva cizí lidé, kteří si zahráli v parku šachy. Potom jste viděla moji výstavu… Nešlo o nic víc než o shodu náhod.“ To určitě, pomyslel si. Musel ji však nějak uklidnit. Tvářila se, jako by chtěla začít křičet a zabouchnout před ním dveře. Pro jistotu dodal: „Nejsem nijak nebezpečný. To vám zaručuju. Můžete zavolat Penelope a Derekovi.“

Teprve tahle dvě jména měla náležitý účinek a Linz se po chvilce viditelně uvolnila. Pravděpodobně dospěla k názoru, že jejich nynější, už třetí setkání není tak nepravděpodobné, jak se zdá.

„Shoda náhod,“ prohodila se zatrpklým úsměvem, ustoupila o krok dozadu a pustila Bryana do bytu. „Tak dobře. Necháme to u toho. Děkuju, že jste přišel.“

Bryan vstoupil dovnitř a Linz zavřela dveře. Chvilku však před nimi zůstala stát, jako by si nebyla jistá, jestli má vykročit za ním. Bryan mezitím přecházel po pokoji a předstíral, že obdivuje výhled z okna. Linz bydlela v nízkém domě ve čtvrti Back Bay, z něhož se nabízel nádherný pohled na řeku Charles River. Díky jednoduchému zařízení v zenovém stylu, přírodním podlahám z ořechového dřeva, střešním oknům a klenutým stropům působil byt uklidňujícím dojmem a přitom luxusně.

Kousek od okna stál největší a nejkvalitnější amatérský dalekohled, jaký kdy Bryan viděl. Kovový kryt mu prozradil, že je to Celestron Pro, vhodný i do hvězdáren. Nejspíš stál hotové jmění.

„Jste nadšená hvězdářka,“ prohodil.

„Na vysoké škole jsem trochu zabrousila do studia astronomie,“ odpověděla. „Vy o ní něco víte?“

Po Bryanově tváři přeletěl lehký úsměv. „Něco málo,“ přitakal, ale nijak to dál nerozvedl.

Linz poodstoupila ode dveří. „Kávu?“

„Ano. Černou prosím,“ dodal a díval se za ní, jak odchází do kuchyně. Jakmile zmizela z pokoje, s pocitem úlevy svěsil ramena a svezl se na pohovku. Zavřel oči a s hlavou zabořenou do dlaní se začal ujišťovat: Jsem Bryan Pierce. Teď jsem tady. Jsem tady. Svou mantru opakoval dobrou minutu, než nad sebou opět získal kontrolu.

Když se Linz vrátila, byl už klidný a stál před ohromnou zarámovanou skládačkou, která zabírala celou zadní stěnu. Na plaketce pod ní stálo: ŽIVOT: OBROVSKÁ VÝZVA od Royce B. McClura. Největší skládačka na světě. Čtyřiadvacet tisíc dílků. Byla to pestrá kompozice, v níž se objevoval oceán, divoká zvěř, jachty, horkovzdušné balony a obloha s mléčnou dráhou. Bryan se neubránil úsměvu.

Zhluboka se nadechl a otočil se. Linz mu podala kávu.

Tiše poděkoval a zároveň se snažil udržet pod kontrolou všechny vzpomínky, které mu vířily hlavou. Poznával Linz nejméně ze dvou tuctů snů a další stále přibývaly. Nic podobného se mu ještě v přítomnosti žádného jiného člověka nestalo. Ale i kdyby mohl vzít gumu a všechny tyto vzpomínky vymazat, stejně by mu srdce bušilo jako splašené. Měla v sobě něco, co ho naprosto uchvátilo.

Vydal se prozkoumat poslední výstřednost v jejím bytě – zenovou zahradu, která zaujímala celý jeden roh obývacího pokoje.

Zatímco stál mlčky před ohraničeným prostorem naplněným pískem a oblázky, Linz si ho důkladně prohlížela.

„Vytváříte hrabičkami v písku obrazce,“ řekl Bryan po chvilce, pohled upřený na překrásný symbol, který Linz nakreslila. Musel se hodně držet, aby se ho nedotkl.

Linz rozpačitě přikývla. „Inspirovala jsem se na putovní zahradnické výstavě v Kjótu. Hned další víkend jsem vyrazila do Home Depotu a nakoupila všechno, co bylo zapotřebí,“ řekla, vzala do ruky hrabičky a uhladila zmíněný obrazec, jako by šlo o něco soukromého, co nebylo určené jeho očím. „Každé zrnko písku a každý oblázek se pak se mnou stěhovaly až z Kalifornie.“

Bryanovi neuniklo, jak je nervózní. Necítila se v jeho společnosti příjemně. Skutečně je pro ni úplně cizím člověkem? Dál se rozhlížel po pokoji, vstřebával každý detail a snažil se jí co nejlépe porozumět. „Skládačky, hvězdy a zenová zahrada,“ zamumlal. „Žádná šachovnice?“

„Ve skříni.“

„A Bach,“ dodal, protože v místnosti stále zněly housle.

„Tohle je můj nejoblíbenější koncert.“ Linz Bryana sledovala, jak přistupuje k jídelnímu stolu a posouvá dílky skládačky sem a tam. Výsledkem měla být Mona Lisa. „Jsem na těch puzzle závislá. Ty nejoblíbenější si občas zarámuju a pověsím na zeď,“ vysvětlila mu a ukázala rukou na stěnu obývacího pokoje. „Máte je taky rád?“

Snažila se o nenucený tón, ale Bryan stále slyšel v jejím hlasu napětí. Lituje, že se s ním sešla. Znovu se rozhlédl po místnosti a snažil se vstřebat každý detail. Linzin domov představoval úžasný kaleidoskop nabízející pohled do jejího nitra. Ale působil tak nějak… opuštěně. Nikdy sem nikoho nezve, pomyslel si. Jeho tu však přivítala. Zaplavila ho prudká vlna emocí. Z několika tisíc dílků skládačky rozprostřených na stole vybral jeden a položil ho na správné místo.

Linz k němu vyslala udivený pohled. „Jak jste to udělal?“

„Co jsem udělal?“

„Jak jste věděl, kam patří? Ani jste se na něj pořádně nepodíval.“

Bryan znovu zasunul ruce do kapes. „Podíval jsem se na něj.“

„Máte fotografickou paměť.“ Řekla to takovým tónem, jako by šlo o výtku.

„Proč myslíte?“

Linz zvedla obočí, vzala z hromádky několik dílků a připojila je k ostatním. Bryan se při pohledu na Linziny hbité ruce usmál a přijal její výzvu. Zvedl tři kousky a uložil je na správná místa. Linz si vzala tři další. On čtyři.

Krátce nato se už oba hrbili nad stolem a soupeřili, kdo dokáže spojovat dílky rychleji. Bryan zjistil, že ho tahle kratochvíle uklidnila.

„Proč jste ten obraz podepsal jako Órigenés Adamantius?“

Bryan odpověděl až po chvíli. „Proč si myslíte, že se tak ten člověk jmenoval?“

Linz si ho změřila zkoumavým pohledem. „Protože se tak jmenoval. Nebo snad ne?“

„Ano, ale jak to víte?“ nenechal se odbýt.

„Ze snu, který se mi zdál.“

Bryan k ní zvedl oči. „Co to bylo za sen?“

Linz od něj odvrátila pohled, zůstala zticha a soustředila se na skládačku. Bryanovi bylo jasné, že je pro ni tahle situace nesmírně náročná. Připadala mu jako velice uzavřená žena. Po chvíli mu však odpověděla. „Od dětství se mi zdál už mnohokrát. Pokaždé probíhal stejně. V tom snu jsem byla… ta žena…“ Řekla to pomalu a odtažitě. „Ve starověkém Římě. Konal se tam velký soud, lidé byli pronásledováni kvůli náboženství. Patřila jsem k těm tisícům nešťastníků, které upálili. Vypadalo to stejně jako na vašem obrazu. Každý detail… ta vrána, plačící dítě, šaty, které jsem měla na sobě, kříž v ruce – v její ruce. Věnoval jí ho ten kněz.“

„Kněz. Órigenés Adamantius,“ hlesl Bryan a sledoval ji, jak si zamyšleně krouží palcem po bříšku ukazováčku. Věděl, že pokud v tom bude ještě chvíli pokračovat, kruh se změní v osmičku. Přikývla. „Vojáci ji přivázali ke kůlu a zapálili.“ Hlas se jí zachvěl. „Kněze potrestali tím, že ho přinutili, aby tam zůstal stát a sledoval její smrt. Viděla jsem, že ji chce zachránit, ale nešlo to.“ Pak ztišila hlas do šepotu. „Vždycky než jsem se probudila, cítila jsem, jak mi hoří nohy.“

Bryana zaplavila vlna lítosti. Nebyl schopen slova.

Linz si mylně vyložila Bryanovo mlčení jako projev jeho nedůvěry a dodala: „Vím, že to zní šíleně. Otec mě vodil od jednoho psychiatra ke druhému. V pubertě se mi už ten sen nezdál tak často jako dřív a nakonec jsem se ho zbavila úplně. Jenomže pak jsem spatřila váš obraz.“

Bryan neodpověděl a místo toho začal neuvěřitelnou rychlostí doplňovat zbývající kousky skládačky.

Linz uchváceně sledovala jeho hbité ruce a znovu se ho zeptala: „Kde jste získal inspiraci k namalování toho plátna? Nezmínila se vám o tom Penelope?“

„Ne,“ odpověděl Bryan a uložil na místo několik dalších dílků.

Linz chvíli čekala a pak pokračovala v otázkách. „Proč jste ten obraz podepsal jako Órigenés Adamantius? A neříkejte, že to byla shoda náhod,“ dodala ve snaze odlehčit ovzduší.

Bryan nevěděl, co jí na to říct, protože Linz teď neuvěří žádnému vysvětlení, které jí nabídne. Nakonec se zmohl jen na neurčitou odpověď: „Je to složité.“

Linz vložila do koutku úst Mony Lisy poslední dílek, zapřela se do opěradla a založila si ruce na prsou. „Mám ráda složité věci.“

Zadívali se na sebe s pocitem, jako by jim náhle projel tělem elektrický výboj.

„Promiňte, musím už jít,“ řekl Bryan nečekaně a vstal od stolu. „Děkuju za tu skládačku.“

Potom k ní natáhl prst a dotkl se její ruky položené na stole. Lehké, kratičké pohlazení. Než si to však Linz uvědomila, jeho ruka byla pryč a on už stál téměř u dveří.

Usilovně zadržoval dech, celý vyděšený, že ho každou chvíli přepadne další záchvat. Zůstal tady déle, než měl, a cítil, jak se na něj zase řítí mohutná vlna vzpomínek. Zbývalo pouze několik minut, než ho zaplaví.

„Počkejte!“ zarazila ho Linz a vstala. V obličeji měla zmatený výraz. „Derek mi řekl, že ten obraz jako jediný není na prodej. Zaplatím vám dvojnásobek ceny, než jakou byste si za něj normálně řekl. Peníze pro mě nejsou problém.“

Bryan se na ni zadíval a snažil se zaostřit pohled, protože už začínal vidět rozmazaně. Zavrtěl hlavou a dal se na ústup jako omráčený. Udělal ještě dva kroky a byl venku ze dveří.

Rychle vyběhl z domu a dovrávoral ke svému SUV. Po chvíli tápání vytáhl klíčky, usedl do vozu, zavřel za sebou dveře a lehl si na zadní sedadlo. Ještě si stačil s pocitem vděčnosti pomyslet, jak je dobře, že si koupil auto s tmavými skly.

Pak se mu ze rtů vydral tichý sten a jeho mysl se doširoka otevřela, aby do ní mohla vstoupit úplně jiná doba a jiné místo.

KAPITOLA 9

8. únor 1982

Michaelu Backerovi se zachvěla víčka a znovu nabyl vědomí. Ležel na polstrovaném vyšetřovacím stole ve zšeřelé laboratoři plné nejmodernějšího vybavení. Kolem něj vrčela elektronika a na hlavě měl nasazenou přilbu s připojenými elektrodami, které bez ustání snímaly všechny jeho nervové vzruchy a mozkovou aktivitu.

Přes prosklenou stěnu ho sledovala trojice vědců. Finn Rigby, nejmladší ze tří mužů, dohlížel na EEG a teď se už po desáté podíval na hodinky. Diana Backerová, další členka týmu, stála vedle něj a pročítala vytištěné výsledky měření. V obličeji měla unavený výraz. „Nechce mi někdo připomenout, proč to děláme?“

„Protože tvůj manžel je blázen,“ odpověděl třetí člen týmu Conrad Jacobs, sundal si brýle s kostěnými obroučkami a promnul si kořen nosu. Byl to typický intelektuál z východního pobřeží – věčně neupravený, se skvrnami od jídla na oblečení a s rozcuchanými vlasy. „Já už mám toho dost. Tohle nikam nevede. Navrhuju, abychom se šli domů vyspat a zítra začali dělat poctivou vědu,“ řekl, unaveně vstal a chystal se odejít. V tu chvíli však Michael vedle začal mluvit do mikrofonu.

Všichni nastražili uši. „Co to říká?“ zeptala se Diana a mávla rukou k ovladači hlasitosti mikrofonu v laboratoři. „Zesilte to.“

Finn otočil knoflíkem na panelu a vpustil tak do místnosti Michaelův hlas. Jeho mozková činnost vystřelila do oblak, stejně jako výsledky EEG.

Diana zavřela oči, aby se mohla lépe soustředit na jeho slova. „Co je to sakra za jazyk? Latina?“

Conrad se opět posadil. Už se nikam nechystal. „Ne. Řečtina.“

Finn k nim zaletěl očima. „Mike umí řecky?“

Diana zavrtěla hlavou.

Conrad dvakrát luskl prsty. „Hej, Dixie, nahráváš to?“

Finn se zamračil. Conrad se uměl dostat každému pod kůži. Finn se narodil a vyrůstal v jižním Texasu a dostalo se mu takového vychování, jaké mu dokázali poskytnout jeho upjatí bohabojní rodiče, ale Conradova nadřazenost už všem lezla na nervy.

Finn odpověděl s přehnaným jižanským přízvukem. „To mě vůbec nenapadlo, ty yankeeská mozkovno.“

Conrad přešel jeho posměšnou poznámku mlčením a následujících deset minut poslouchal Michaelovo mumlání v plynné řečtině.

Finn, který sledoval hodnoty EEG, tiše hvízdl, protože prudce vyletěly vzhůru. „No to mně poser prsa.“

„Řekl bych to líp, ale napadlo mě totéž,“ prohlásil Conrad, založil si ruce na hrudi a hrozivě se zamračil. „Tohle přece nejde, lidi. Umí tu někdo dobře řecky?“

Diana zavrtěla hlavou. „Nikdo. Ale on podle všeho ano.“

Michael postupně ztišoval hlas a nakonec úplně zmlkl. Všichni čekali, jestli se znovu ozve. Zůstal však nehybně ležet, očividně pohroužený do spánku.

Ve skutečnosti byl Michael vzhůru a snažil se vstřebat všechno, co se s ním právě odehrálo. Nemohl se s tím však smířit. Po chvíli se v návalu paniky posadil a začal si strhávat z hlavy elektrody.

Diana vběhla do laboratoře a rozsvítila světla. „Zlato? Jsi v pořádku? Co to mělo k čertu znamenat?“

Michael se několikrát zhluboka nadechl. Poprvé v životě se chystal své ženě zalhat. „O čem to mluvíš? Co se stalo?“

„Před chvilkou jsi mluvil řecky.“

„Řecky?“

„Nahráli jsme to.“

Michael nervózně odvrátil pohled… Tím se ovšem všechno zkomplikovalo. Pamatoval si, že ve svém snu mluvil řecky, ale neuvědomil si, že všechno vyslovoval nahlas. Kromě toho si vybavoval, že mluvil také latinsky a hebrejsky. Omámeně zavřel oči a Diana k němu natáhla ruku, aby ho podepřela.

Finn začal hovořit do mikrofonu. Dosud stál s Conradem za prosklenou stěnou v kontrolní místnosti. „Jsi v pořádku, šéfe?“

Conrad se naklonil k mikrofonu a dodal: „Mikeu, můžeš nám popsat, co se stalo?“

Všichni napjatě čekali, jak odpoví. „Promiň, všechno je to nějak zmatené,“ prohlásil Michael. Zřetelně cítil, že jsou zklamaní.

Diana se pokusila zvednout svým kolegům náladu. „Už je pozdě. Musíme mu dopřát čas.“

Mluvila sice dál, ale Michael ji neposlouchal, protože ho naprosto uchvátily její oči. Jak by jí mohl vysvětlit, že ta žena ze starověkého Říma, kterou právě viděl na hořící hranici, je ona?

Vzpomínka na ten výjev byla tak čerstvá, že rychle odešel z laboratoře, aby si nikdo nevšiml, že má oči plné slz.

V půl páté ráno stálo na parkovišti před Bostonským neurologickým ústavem pouze šest aut. Diana usedla za volant starého Jeepu Cherokee. Michael se posadil vedle ní a zavřel oči. Motor po několika pokusech naskočil a auto vyjelo z parkoviště.

Cesta do bytu v Charlestownu jim trvala deset minut. Michael cítil, jak vůz zastavuje.

„Miláčku? Jsme tady,“ řekla mu Diana něžně, klíčky v ruce.

Michael oceňoval, že ho manželka cestou domů nezačala bombardovat otázkami, ale bylo mu jasné, že se jí jich honí hlavou spousta.

Diana mu pomohla do schodů, odemkla dveře bytu a zmizela v ložnici. Michael se posadil na pohovku, poslouchal manželku, jak se převléká a přechází sem a tam, a upřeně pozoroval jejich nevelký obývací pokoj. Vypadalo to v něm stejně jako jindy, a přesto bylo všechno jiné.

Když studovali na medicíně, byl pro ně jejich malý dvoupokojový byt s nízkým nájmem naprosto ideální, a tak v něm zůstali i potom, co se vzali. Momentálně vkládali všechny peníze do vědecké práce a doufali, že se jim investice časem vrátí. Michael teď dost dobře nevěděl, jestli jeho dnešní zážitek představuje obrovský průlom vpřed, anebo naopak konec jejich výzkumu.

Diana za ním přišla převlečená do noční košile a s vlasy svázanými do ohonu. Vypadala na šestnáct, a ne na čtyřicet. Michael se na ni usmál. Vybavil si starou fotografii z gymnastické soutěže, která Dianu zachycovala, jak balancuje na kladině. Bývala nejlepší sportovkyní školního družstva, jak mu ráda připomínala. Díky své drobné, pružné postavě stále vypadala jako něžná nymfa. Z obličeje jí však odjakživa vyzařovaly soustředěnost a odhodlání, s nimiž zdolávala všechny překážky. Jednu takovou teď představoval on.

Diana se neposadila na pohovku jako obvykle, ale do křesla a založila si ruce na prsou. „Nevysvětlíme si, proč jsi lhal?“

Michael zůstal zticha.

„Vím, že si pamatuješ, co se tam dělo.“

„Potřebuju trochu času.“

„Na co? Abys mě mohl vypudit z našeho vlastního projektu?“

Michael teď nechtěl nic řešit. „Nesnažím se tě vypudit,“ prohlásil pevně a došel si do kuchyňského koutu pro sklenici vody. Jejich byt byl tak malý, že vůbec neopustil místnost, ale Diana přesto vstala a vyrazila za ním.

„Na něčem jsme se přece domluvili. Jestliže u tebe nastane jakákoliv reakce, nenecháš si to pro sebe. Vždyť nejde jenom o tebe,“ prohlásila a ukázala mu prstem na hrudník, aby svým slovům dodala větší váhu.

„Já vím. Nemusíš do mě šťouchat.“

„Nešťouchla jsem do tebe,“ vyštěkla.

„Ale šťouchla,“ odsekl.

„Nemůžu uvěřit, že se mě snažíš takhle odbýt.“

„Nesnažím! Jenom jsem řekl, že o tom ještě nemůžu mluvit. Mohla bys to vzít na vědomí a dát mi pokoj?“

„Jak po mně můžeš chtít, abych ti dala pokoj? Mluvil jsi řecky! Jsem přesvědčená, že to není běžný vedlejší účinek.“

„Ano, to chápu!“ zvolal Michael, napil se vody a vyplivl ji. Z nějakého neznámého důvodu v ní cítil pouze chlor, fluor a těžké kovy.

„Co se stalo?“ zeptala se Diana, jejíž vztek rázem přehlušily obavy. Vzala mu sklenici z ruky a přičichla k ní.

„Chutná to příšerně,“ řekl Michael a náhle si uvědomil, že jeho představa o správné chuti vody se proměnila. Teď ji už mohl porovnat – s čistou vodou ze třetího století.

Diana rázně přešla k barové skříňce. „Co takhle dát si něco pořádného?“

Michael se zamyslel. Trocha tvrdého alkoholu by mu mohla pomoct. „Ne, pak bych nemohl řídit.“

„Kam chceš jet?“ Byla k němu otočená zády, ale neušel mu bolestný, udivený tón, který jí zazníval z hlasu.

Chtěl se jí omluvit – bylo mu jasné, že by to měl udělat – ale místo toho řekl: „Potřebuju do knihovny.“

„V pět ráno?“ Diana nechala pití pitím, posadila se na pohovku a zabořila hlavu do dlaní. „Věděla jsem, že je to chyba. Nemůžu uvěřit, že jsem se od tebe nechala přemluvit a dovolila ti to. Zatím šlo všechno podle plánu, ale tohle by mohlo zhatit celý náš výzkum, náš grant… úplně všechno.“

„Diano, musíš mi věřit,“ řekl Michael zvýšeným hlasem. Nemohl si pomoct. „Povím ti všechno, ale ne dnes večer.“

„Víš vůbec, co říkáš?“ Diana ho probodla pohledem. „Už je ráno.“

Michael s pocitem bezmoci lehce zavrtěl hlavou.

„Lásko, mám strach,“ žadonila Diana úpěnlivě. „Něco se ti stalo. Od toho okamžiku, co sis vzal renovo a probudil ses na tom stole, mám dojem, jako bys tu ani nebyl. Podívej se na sebe do zrcadla. Co se to s tebou sakra stalo?“

Michael se od ní odvrátil. Tohle teď nebyl schopný řešit. Kdyby chtěl spočítat, kolikrát se během všech společně strávených let pohádali, stačily by mu prsty jedné ruky. Diana byla jeho partnerka ve všech ohledech a nikdy před ní nic netajil. Rychle popadl klíče.

Dokonce i jemu připadalo, že jeho hlas zní, jako by přicházel z velké dálky. „Dneska to nejde. Vůbec mi tím nepomáháš,“ řekl a odešel z bytu, dřív než mu stačila odpovědět.

Před domem nastoupil do auta. Ze všeho nejdřív si nastavil zpětné zrcátko tak, aby se na sebe mohl podívat. Diana měla pravdu. Něco se v něm změnilo. Navenek vypadal stále stejně – klasický profil, husté černé vlasy protkané stříbrem a neoholitelné strniště. Jeho oči však prodělaly drobnou, téměř nepostižitelnou proměnu. Diana si jí samozřejmě všimla. Znala ho lépe než všichni ostatní.

Michael si znovu upravil zpětné zrcátko, rozjel se pryč od domu a cestou se snažil potlačit výčitky svědomí vůči své manželce. Mrzelo ho, že se před ní takhle uzavíral. Až jí to později vysvětlí, určitě mu odpustí. Teď ale potřeboval zůstat sám, aby nastolil ve své chaotické hlavě nějaký řád a aby dokázal, že nejde jen o komplikovanou iluzi, kterou stvořil jejich lék. Potřeboval knihy.

Pohled na hodiny mu prozradil, že oddělení výzkumných služeb v Lamontově knihovně Harvardovy univerzity ještě není otevřené. Musí počkat. Chvíli jezdil bez cíle, ale pak před sebou spatřil kostel svatého Františka Saleského a zastavil u něj. Už tudy projížděl mnohokrát, ale ještě nikdy nepocítil potřebu zajít dovnitř.

Odemčený hlavní vchod zval dovnitř všechny, kdo toužili po tichém rozjímání ještě před mší o půl sedmé. Michael vešel do kostela a s úlevou zjistil, že je uvnitř sám.

Posadil se do lavice a teprve teď si plnou vahou uvědomil, co se stalo. Jeho tým připravil nesmírně silnou drogu, vedle níž vypadalo LSD jako aspirin. Předcházející večer prožil život římského kněze ze třetího století, ale nebyl si jistý, jestli šlo jenom o sérii halucinací, anebo o skutečné vzpomínky.

Určitě věděl jenom jednu věc – že se v tom snu cítil jako v reálném životě a že to bude mít nepochybně jisté následky. Během jednoho dne se mu v hlavě objevil zcela nový soubor zážitků, které patřily muži žijícímu před víc než osmnácti sty lety. Kromě toho nedokázal ignorovat pocit, že objevil kousek svého já, o němž neměl až dosud ponětí.

Vědecká stránka jeho osobnosti se s takovými zjištěními nemohla smířit. Dokonce ani nevěděl, jak by měl vůbec začít formulovat příslušnou hypotézu, natož jak analyzovat získaná data.

Bezmyšlenkovitě poklekl, zavřel oči a na rty se mu začala sama od sebe drát modlitba. „Domine Deus, amo te super omnia proximum meum propter te, quia tu es summum, infinitum, et perfectissimum bonum, omni dilectione dignum. In hac caritate vivere et mori statuo. Amen.“

Odříkával ji a zároveň si v duchu překládal její slova: „Pane Bože, Tebe miluji nade všechno a díky Tobě miluji i bližního svého, neboť Ty jsi největší, nekonečné, úplné dobro, hodné veškeré mé lásky. V této lásce hodlám žít i zemřít. Amen.“

Modlitba mu zněla cize. Nešlo mu na rozum, jak může právě on, zapřisáhlý ateista, přijímat takovou víru za svou. Jeho duše však beze zbytku prožívala každé slovo i všechny emoce vyvolané těmito slovy, takže na prvotní pochybnosti rychle zapomněl. Cítil, jak se mu oči zalévají slzami, a i když to neměl v povaze, naprosto bez zábran se rozplakal.

Zakrátko ho však vytrhly z myšlenek kroky věřících, kteří přišli na mši. Závěs vedle oltáře se rozhrnul a za ním se objevil postarší kněz. Přistoupil k oltáři, pustil se do příprav na nadcházející bohoslužbu a přitom vyslal k Michaelovi zkoumavý pohled. Bylo zřejmé, že slyšel jeho modlitbu.

Michael se rozběhl k východu, protože teď rozhodně nechtěl potkat žádné lidi. Venku opět nastoupil do auta a zadíval se na kostel. Co to k čertu mělo znamenat?

Zčistajasna ho přepadla nepřekonatelná ospalost. Knihovna musí počkat.

Zamkl dveře vozu, zapřel se do opěradla a během chvilky se pohroužil do blaženého nevědomí.

KAPITOLA 10

Bryan otevřel oči a zadíval se na strop auta s přetrvávajícím pocitem, že usínal jako Michael Backer. Žádná jeho dosavadní vidina mu nepřipadala tak živá.

Byl Michael Backer.

Posadil se a dal se nad ironií svého posledního zážitku do smíchu. Stal se čtyřicetiletým neurologem, a přitom se nepovažoval za blázna. Všechno mu kupodivu dávalo dokonalý smysl. Stále se mu však honily hlavou tisíce otázek, především ta nejdůležitější – kdo jsou k čertu všichni ti lidé a co se s nimi stalo?

Znovu zavřel oči a pokusil se upamatovat ještě na něco dalšího. Rozčilovalo ho, že si vybavuje jenom krátký úsek Michaelova života. Byl totiž skálopevně přesvědčený, že ten muž je klíčem úplně ke všemu. Věděl to stejně jistě, jako že Linz byla Diana, Michaelova žena.

Po chvíli se vzdal všech pokusů vydolovat z paměti další vzpomínky a podíval se na hodinky. Strávil v autě na parkovišti před Linziným bytem už přes devět hodin. Měl však dojem, jako by od jejich dopoledního setkání uplynula celá věčnost. Rychle popadl telefon a zavolal jí.

„Prosím?“ ozvala se do telefonu Linz. Seděla u počítače, pracovala a přitom ukusovala pizzu.

„Linz? Tady je Bryan. Z dnešního dopoledne.“

Linz se nevěřícně narovnala.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli bychom se spolu nemohli znovu setkat.“

Linz nevěděla, jak odpovědět. Předtím od ní prakticky utekl, a najednou se chce znovu sejít. Ten muž byl pro ni záhadou. A jestliže něčemu nedokázala odolat, byly to právě záhady. „Ehm, kdy?“

„Teď. Jsem venku.“

„Vy jste tady?“ vyjekla. Před chvilkou se převlékla do pyžama. Rychle doběhla k oknu, vyhlédla na ulici a skutečně ho spatřila stát před domem.

„Je to důležité,“ dodal naléhavě.

„Co je důležité?“

„Můžu jít nahoru?“

„Ne.“ Věděla, že to zní podrážděně, ale nemohla si pomoct. Dopoledne utekl bez jakéhokoliv vysvětlení. „Povězte mi to po telefonu. Mám spoustu práce.“

„To nejde. Musím vás vidět,“ nenechal se odbýt Bryan.

Linz nevěřícně zavrtěla hlavou. Ve skutečnosti si však říkala, jestli by se s ním přece jen neměla sejít. Po ničem jiném totiž netoužila. Za celý den na něj nedokázala přestat myslet.

„Linz, prosím,“ snažil se ji přesvědčit tichým, nesmírně důvěrným tónem.

A bylo to. Nedokázala ho odmítnout. „No, poblíž je jeden bar. Jmenuje se Na Rohu.“ Vadilo jí, jak rozpačitě zní její hlas. Musí nad sebou získat kontrolu. „Sejdeme se tam za dvacet minut.“

Hned nato zavěsila a chvatně se vydala do koupelny obléknout. Zadívala se na sebe v zrcadle a napadlo ji, jestli by si neměla vzít krátké černé šaty, ale pak zakroutila očima a rozhodla se pro džíny.

Bar Na Rohu byl klidný, skromně osvětlený podnik, vybavený boxy s koženými sedačkami a třemi kruhovými terči na šipky, které visely na zadní stěně. Bryan se posadil s panákem vodky do nejodlehlejšího koutu a nepřetržitě sledoval dveře.

Linz vešla dovnitř a chvíli se rozhlížela, dokud ho nezahlédla. Jakmile se na sebe podívali, Bryanovi se tak stáhlo hrdlo, že nemohl pořádně popadnout dech. Zavřel oči a snažil se soustředit. Zůstaň tady. Zůstaň. Tady. Teď jsem tady. Teď jsem tady.

„Bryane?“

Otevřel oči a zjistil, že Linz stojí nad ním a zamračeně na něj shlíží. Nedokázal se ubránit smíchu.

„Připadá vám něco směšné?“ zeptala se.

„Můj život,“ odpověděl Bryan a ukázal rukou před sebe. „Prosím.“

Linz se posadila naproti němu a položila na stůl svůj notebook.

Bryan měl dojem, že už tak důvěrné prostředí odděleného boxu je teď ještě intimnější. Poprvé také zahlédl tetování, které se jí vinulo kolem paže, a upřeně se na něj zadíval. „Vypadá jako ten šperk z muzea,“ poznamenal. Zdálo se mu, že jí dodává neohrožené vzezření.

Linz se po jeho překvapivé poznámce zalesklo v očích.

Bryan na sobě cítil její pohled. „Líbí se mi,“ řekl stručně.

„Často se takhle objevujete lidem za dveřmi?“

„Ten notebook s sebou nosíte pořád?“

„Když jste mi zavolal, zrovna jsem spustila kontrolu jednoho programu. Musím na to průběžně dohlížet,“ odpověděla a rychle naťukala do počítače povel. „Potrvá to jenom chvilku.“

Bryan tedy čekal, naprosto spokojený už jen s tím, že ji může sledovat. Hlavou se mu honila spousta vzpomínek, v nichž hrála hlavní úlohu, ale místo aby se jimi zabýval, položil jí jedinou společensky únosnou otázku, která v dané chvíli připadala v úvahu. „Co vlastně děláte?“

Linz dál soustředěně sledovala monitor a přitom jí prsty běhaly po klávesnici. „Napovím vám,“ řekla a kývla hlavou ke svému tetování.

Bryan neměl tušení, co mu tím naznačuje. Zkusil to tedy nazdařbůh. „Spirála?“

„Dvojitá šroubovice.“

Bryan, který se právě napil, se zakuckal. „Vy jste vědkyně?“

„Genetička.“ Laptop opět zapípal. „Dešifruju kód, který určuje, jak mozek vytváří vzpomínky.“ Samozřejmě si všimla Bryanova výrazu. „Beru na vědomí, že mi nevěříte.“

„Ne, o to nejde, ale…,“ zaváhal Bryan. Její vysvětlení ho naprosto vyvedlo z míry. Co na to mohl říct?

Krátce nato se vedle nich objevila servírka se žvýkačkou v ústech. „Copak to bude, mládeži?“ zeptala se.

Linz se zamyslela. „Dám si sklenici klaretu.“

Bryan poklepal na svou sklenku. „Další vodku.“

„Hned to bude,“ přikývla servírka a odběhla.

Linz zadala další povel a Bryan si pozorně prohlédl její prsty. Má Katarininy ruce.

Počítač odpověděl pípnutím a Linz se znovu otočila k Bryanovi. Tentokrát mu už věnovala veškerou pozornost. „Tak o čem jste si se mnou chtěl promluvit?“

Bryan netušil, kde začít. Neunikl mu její dotčený výraz a uvědomoval si, že jí dluží omluvu. „Ze všeho nejdřív se vám chci omluvit, že jsem ráno tak utekl. Moc to s lidmi neumím.“

„To jsem poznala.“

Bryan její kousavou poznámku nijak nekomentoval. „Nikdy o sobě s nikým nemluvím, ale vy si zasloužíte vysvětlení.“ Zhluboka se nadechl, než jí odhalí své nitro. „Ten obraz jsem namaloval podle snu. Aspoň bych řekl, že to byl sen.“ Zamračil se. Jak to jen vysvětlit? „Občas se probudím a mám před sebou obraz – namalovaný. Vlastně to není obraz. Sám nevím, co to je. Většinou si ani nepamatuju, že bych ho maloval.“

Radši se jí vůbec nepokusil vysvětlit, že malování pro něj už několik let představuje způsob, jak se vyrovnat se svými problémy, nebo že začal malovat v dospívání, když zažíval nejprudší záchvaty. Říkal tomu záchvaty, protože jeho sny mu tak skutečně připadaly. Útočily na hradby jeho vědomí tak vehementně, že časem přestal rozeznávat, co je skutečnost a co sen. Říkával jim i jinak: vidiny, vzpomínky, příhody, nezvané vzpomínky. Ať už ale použil jakýkoliv výraz, bylo to stále totéž.

Linz na něj zůstala zírat s udiveně zvednutým obočím. Bryana napadlo, jestli si vůbec uvědomuje, že se jí svěřuje s něčím, co nikdo jiný neví.

„A jak vypadal ten sen?“ zajímala se.

„Kněz jménem Órigenés sleduje popravu své nejbližší přítelkyně a stoupenkyně. Jmenovala se Juliana.“

„Jak to víte?“ zeptala se a ohromeně vykulila oči. „Odkud víte, jak se jmenuje? Tohle jsem vám přece neřekla. Proč jste se mi s tím nesvěřil už dopoledne?“

Bryan poznal, že ji to naprosto vyvedlo z míry, ačkoliv zatím klouzal pouze po povrchu. „Omlouvám se. Byl to špatný nápad.“

Linz se omluvně dotkla jeho paže. „Počkejte. Z ničeho vás neobviňuju. Jenom mi to připadá neuvěřitelné. Lidem se většinou nezdají naprosto totožné sny.“

Linzin dotek vyvolal v jeho paži třes. Odtáhl ruku a přerušil tak jejich spojení. „Možná se jim zdají takové sny dost často, jen o tom nevědí. Kdybyste nepřišla na zahájení mé výstavy, vůbec bychom se tu teď spolu nebavili.“

Linz se zapřela do opěradla a kousla se do rtu. „Když v mém snu ta žena umírala, kněz jí něco říkal. Jak to bylo u vás?“

Bryan překvapeně přikývl a znovu se v něm všechno sevřelo. Órigenés neměl tušení, jestli Juliana před smrtí slyšela, co na ni volal – ale ano, slyšela to.

Linz si vzala ubrousek, něco na něj napsala, složila ho a podala Bryanovi pero. „Napište mi to.“

Bryan si také vzal ubrousek, napsal na něj pár slov a pak si své zápisky vyměnili, jako by to byl nějaký kontraband. Bryan se ani neobtěžoval rozložit její kousek papíru, protože věděl, že na obou jsou napsaná čtyři slova, která Órigenés vyslovil těsně předtím, než plameny pohltily Julianino tělo.

Bryan se jí soustředěně zadíval do tváře. Zajímalo ho, jak zareaguje. „Vydej se k Bohu,“ řekl.

Linz sklopila oči k jeho ubrousku, který držela v rukou. „To je neuvěřitelné.“

Bryan se v tu chvíli odhodlal k ještě riskantnějšímu kroku a řecky se zeptal: „Mluvíte řecky?“

„Ne, nemluvím řecky.“ Vzápětí ztuhla.

Já to věděl. Bryan se s ohromeným výrazem zapřel do opěradla. „Mluvíte řecky.“

„Věřte mi, kdybych to uměla, věděla…“ Zbytek věty zůstal viset ve vzduchu. Servírka zůstala stát s jejich nápoji kousek od stolu a poslouchala, jak Bryan mluví na svou společnici v cizím jazyce.

„Rozumíte mi.“

Linz mu nedokázala odpovědět. Naprosto ji vyvedl z rovnováhy.

„Rozumíte mi,“ trval na svém Bryan. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Servírka jim postavila skleničky na stůl. „Víno. A pro vás vodka.“

Linz k ní zmateně zvedla oči. „Rozuměla jste něčemu, co zrovna řekl?“

„Ani slovo, zlato,“ odpověděla servírka, nafoukla žvýkačku do tak velké bubliny, až praskla, a pak se otočila na podpatku a odešla.

Linz přikývla a dlouze se napila. Bryan zůstal zticha. Chtěl jí dopřát chvilku klidu, aby se mohla vzpamatovat.

Znovu přešel do angličtiny. „Vidíte?“ podotkl tiše. „Rozumíte mi. Rozumíte, co vám říkám.“

„Ale vždyť to není možné. Já přece řecky nemluvím.“

„Ani já jsem nemluvil řecky. Až do toho našeho společného snu. V něm se řecky mluvilo.“

Linz zavrtěla hlavou. „Jenomže to byly dva sny, které se zdály dvěma lidem. A mně se zdál v angličtině.“

Bryan položil oba ubrousky na stůl, jeden vedle druhého. Chtěl tím gestem ukázat, co má na mysli. „Možná si ho jenom pamatujete v angličtině.“

„Mluvilo se v něm anglicky.“

„Opravdu mluvilo?“ zeptal se znovu řecky.

„Mohl byste toho prosím nechat? Člověk se nemůže plynně naučit nějaký jazyk jenom tak v baru!“ vyhrkla a zabořila hlavu do dlaně.

„Podle mě mluvíte plynně řecky už dlouho, jenom o tom nevíte.“ Bryan se k ní natáhl a vzal ji za druhou ruku, aby ji uchlácholil. „Mně se stalo totéž.“

Linz se zalesklo v očích. V jejím nitru bouřily emoce. Opatrně od něj odtáhla ruku, vstala ze sedačky a jedním douškem dopila všechno víno ve sklence. „Pojďme. Musím se podívat na něco v řečtině.“

Dojeli taxíkem do bostonské Ústřední veřejné knihovny na Copley Square. Linz se zastavila před policí označenou Cizí jazyky – Řečtina a začetla se do Řeka Zorby od Nikose Kazantzakise. Bryan jí nahlížel přes rameno a předstíral, že si čte s ní, ale ve skutečnosti byl naprosto uhranutý její vůní. Připadalo mu zvláštní, že i vzpomínky mají vlastní vůni.

Linz se k němu otočila a ukázala prstem na stránku. „Podívejte se na to!“ zvolala jako nadšené dítě.

Bryan se v první chvíli polekal, ale pak se usmál, naklonil se k ní a pošeptal jí do ucha: „Nekřičte tak.“

„Já nekři –“ Pak se ale rozhlédla a uvědomila si, že se k ní otáčejí lidé. Ztišila hlas. „Jak můžete být tak klidný?“

„Protože to pro mě není nic nového.“

Linz si nabrala další knížky a vydala se ke stolku v čítárně. „Jenomže pro mě ano. Baví vás obracet můj svět naruby? Zdají se mi stejné sny jako úplně cizím lidem. A teď ještě ke všemu rozumím, když někdo mluví řecky. Co dál?“

„No…“ Bryan zaváhal. Možná teď nebyla nejvhodnější chvíle, aby jí vykládal ještě víc. Nechtěl, aby vybuchla ve veřejné knihovně.

„Jak jste pro všechno na světě věděl, že budu rozumět řecky?“

Bryan nevěděl, jak na to odpovědět. „Já nevím. Že by tušení?“

Linz se rozlil po tváři zvláštní výraz. „Co když…?“ řekla váhavě a přešla k počítači v knihovně. „Nechápu, že mě to doteď nenapadlo,“ mumlala, zatímco ťukala povel do vyhledávače. Pak ustoupila o krok dozadu. „Páni!“

Bryan se postavil před monitor místo ní a prohlédl si výsledek vyhledávání. „Páni!“ zopakoval a pokýval hlavou.

Poté vykročil za Linz do oddělení teologické literatury a sledoval, jak prohledává řady vyrovnaných svazků, dokud nenašla, po čem pátrala.

„O tomhle jsme nejspíš neměli tušení,“ řekla a ukázala mu titul knihy Órigenés Adamantius: Jeho život a doba. „Ten kněz skutečně žil.“

Bryan se mlčky zadíval na svazky vyrovnané na policích. Už věděl, že Órigenés opravdu kdysi žil. Zároveň znal nazpaměť všechna jeho díla v původním jazyce. Bylo však zajímavé podívat se, co k tomu říká historie.

Linz posbírala ještě další svazky, zavolala s Bryanovou pomocí taxík a společně se pak vydali do jejího bytu. Během cesty ani jeden z nich nepromluvil. Okénka byla stažená a jejich turecký řidič měl puštěnou nějakou písničku ze své vlasti. Bryan nastavil obličej větru a podivoval se, jak je noční Boston zářivě osvětlený. Konečně objevil někoho, kdo by mohl rozumět jeho světu, ale přesto váhal, jestli má Linz odhalit úplnou pravdu. Toužil ji vzít za ruku a vychutnávat si pouto, které je spojovalo. Zároveň si uvědomoval, že se Linz dosud nevzpamatovala ze všech převratných věcí, které spolu zjistili. Dokonce ani sám Bryan nechápal, jak je možné, že Linz mluví řecky, což byla další věc, která je spojovala. Neměl tušení, co to znamená nebo co by měli podniknout dál.

Možná by mohli začít večeří, pak pokračovat nějakým filmem nebo si třeba zahrát šachy. Při tom pomyšlení se uchechtl.

„Co je?“ zeptala se Linz.

„Jenom uvažuju o budoucnosti,“ odpověděl a Linz od něj rychle odvrátila pohled. Usmál se. Pomalu si zvykal na její rezervované chování. Připadalo mu okouzlující a představovalo pro něj výzvu. Byli si podobnější, než tušila. Jenom doufal, že ho k sobě jednoho dne pustí blíž.

Když dojeli k cíli, Linz zaplavily smíšené pocity. Část jejího já si přála zůstat sama, zapomenout na celý dnešní večer, zapomenout na řečtinu, která se jí honila hlavou, zapomenout na Bryanův odhodlaný pohled. Možná jí víc vyhovovalo, když se na ni předtím neodvažoval pohlédnout zpříma, protože teď se jí díval do očí, jako by znal všechny její myšlenky. Linz stočila pohled ke stohu vypůjčených knížek… Co si s nimi ksakru počne?

Za taxík zaplatila ona. „Nedáme si trochu lehké četby?“ zeptala se potom Bryana. Snažila se to podat jako vtip, ale neuspěla.

Bryan mlčky přikývl, vzal do rukou knihy, vystoupil z taxíku a nechal Linz projít napřed.

Když otevřela dveře bytu a vešli dovnitř, posadil se na podlahu a naskládal všechny svazky na konferenční stolek. „Musela jste vybrat celou knihovnu,“ popíchl ji, zvedl knížku, která ležela úplně nahoře, a začal jí listovat.

Linz se na něj znovu zadívala. Cosi na jeho podivuhodně modrých očích a na rozcuchaných vlasech ji přitahovalo. Neznali se ještě ani dva dny, ale na tom nezáleželo. Byla skálopevně přesvědčená, že mezi nimi existuje nějaké spojení. Zřetelně ho cítila, ačkoliv se tomu logicky uvažující část jejího mozku vzpírala.

Bryan k ní zvedl oči a usmál se. Když na něj konečně promluvila, znělo to poněkud malátně. „Dojdu pro víno.“

Rychle unikla do kuchyně, otevřela lahev a v duchu začala spřádat šílený plán. Svede Bryana a vyspí se s ním. Dopřeje si jednu nevázanou noc s „výstředním umělcem“. Ještě nikdy nic podobného neudělala, ale to teď bylo vedlejší. Musela nějak neutralizovat vliv, který na ni měl, aby se mohla vrátit do skutečného života.

Poslední románek zažila před dvěma lety s jedním kolegou ze Stanfordu. Studoval biochemii, jmenoval se Greg a byl hodný, nekonfliktní a nudný. Dala mu vale, když si uvědomila, že zažívá větší vzrušení při sledování spektrometru než s ním. Před Gregem chodila s Toddem, dalším hodným, nekonfliktním a nudným typem. Oba byli slušní kluci se jménem na čtyři písmena; přátelé, kteří se na jistou dobu změnili v něco víc. Linz se pokoušela namluvit si, že k nim cosi cítí, a snažila se s nimi udržovat vztah tak dlouho, dokud ho nezačali brát až příliš vážně. Pak ho pokaždé uťala. Upřímně řečeno se daleko lépe cítila sama. Její největší vášní byla odjakživa práce. Jedna noc s Bryanem její život nijak nenaruší.

Do pokoje se vrátila s vínem a s poněkud sebevědomějším výrazem. Bryan byl stále ponořený do knihy.

„Máte něco?“ zeptala se a posadila se kousek od něj.

„Órigenés žil ve třetím století našeho letopočtu. Byl to jeden z nejkontroverznějších církevních učitelů a ve své době platil za předního učence.“ Podal jí knihu, vzal si další a přemístil se na pohovku. Jeho úsměv byl tentam. Místo něj se mu ve tváři rozhostil vážný, napjatý výraz.

Linz protáhla obličej. Takhle to tedy vypadá s mým slavným plánem, pomyslela si. Bryan se teď tváří jako na pohřbu. S rezignovaným povzdechem otevřela knihu a pustila se do čtení.

O hodinu později už měli prolistovanou většinu svazků a lahev vína byla prázdná. Bryan se při četbě o Órigenově životě rozčílil – vadilo mu, co všechno dějepisci špatně pochopili a co vynechali, a nemohl se smířit s tím, že zůstane uvězněný až do konce života v jeho vzpomínkách. Nakonec přestal číst a jenom obracel stránky.

„Věřil v reinkarnaci,“ poznamenala Linz s očima upřenýma do knihy. „Církev tuhle doktrínu zavrhla v roce pět set padesát tři našeho letopočtu, tři století po jeho smrti.“ Udiveně pohlédla na Bryana. „Takže křesťané kdysi věřili v reinkarnaci?“

Bryan se vyhnul přímé odpovědi. „Órigenés ji učil, ale kdoví.“

„Tady se píše, že ho uvěznili a pak upálili na hranici.“

„Ne,“ opravil ji Bryan podrážděně. Nemohl si pomoct. „Mučili ho, postavili na pranýř a na tři dny ho přivázali za ruce a nohy ke kůlu. O týden později zemřel na následky zranění,“ vysvětlil jí, vstal a došel k zenové zahradě. „Muž, který ho dal zabít, se jmenoval Septimus. Svým způsobem nenáviděl všechny křesťany, ale Órigena ze všech nejvíc. Ten kněz skončil… odporně.“

„Septimus,“ zašeptala Linz a otřásla se. „Ano, tak se jmenoval.“ Dlouhou chvíli zůstala sedět na místě a snažila se zpracovat novou informaci. „Vzpomínáte si na Órigenovu smrt, stejně jako si já vzpomínám na tu její.“

Bryan zůstal stát otočený zády k Linz a čelem k zahradě. „Můžu?“ zeptal se a ukázal na hrabičky. Když souhlasně přikývla, zul si boty, vstoupil na písek a pustil se do kreslení vlastních ornamentů. „Když jsem byl malý, míval jsem velice živé sny… noční můry,“ svěřil se jí. „Byl jsem náměsíčný, mluvil jsem… nějakou dobu jsem dokonce trpěl narkolepsií. Když mi bylo sedm, jako by se mi v mozku něco přepnulo a najednou jsem si vybavil celý život…“

Linz si ho změřila nevěřícným pohledem. „Vybavil jste si celý jeho život?“

Bryan přikývl. Nechal ji při tom, že mluví o Órigenovi. Raději jí zamlčel, že člověk, na jehož život si tenkrát vzpomněl, se jmenoval Abú Dža’far Muhammad ibn Džarír al-Tabarí. Byl to perský dějepisec, který se narodil v devátém století. Tento geniální učenec napsal Dějiny panovníků a králů, podrobné historické dílo popisující události od Mohamedovy doby až do autorových časů. Následně sepsal výklad koránu. O jeho schopnostech svědčil fakt, že už v sedmi letech znal tuto základní náboženskou knihu nazpaměť. Teď znal korán nazpaměť i Bryan.

Pro dítě představovalo takové břímě nesmírnou zátěž. Když se tenkrát Bryan probudil, v hlavě měl všechny Tabarího vzpomínky. Nevinná mysl sedmiletého chlapce tak překypovala celoživotní moudrostí starce, který se dožil pětaosmdesáti let. Tabarí byl však pouze prvním z mnoha lidí, jejichž vzpomínky napínaly Bryanovu hlavu k prasknutí.

Bryan se ušklíbl. „Dva týdny jsem zůstal doma ‚nemocný‘. Teprve po šesti měsících jsem si uvědomil, že mluvím plynně cizím jazykem. Můj život se – hodně mírně řečeno – změnil.“

„Co vaši rodiče?“ zeptala se Linz se zamračeným výrazem.

„Neměli ponětí, jak se s tím problémem poprat,“ odpověděl Bryan. „Moje matka byla sice psychiatrička, ale nijak mi to nepomohlo. Osobně se jí dotklo, že její syn má problémy – vážně problémy – a tak mě vláčela po spoustě doktorů. Nikdo nechápal, co se se mnou děje. Když mi bylo šestnáct, konečně se mi podařilo všechny přesvědčit, že ty vidiny pominuly.“

„Takže… se tu bavíme o… reinkarnaci?“ Linz vstala a došla ke kraji zenové zahrady.

„Nevím,“ odpověděl tiše a vzal ji za ruku. „Co myslíte vy?“ zeptal se a přitáhl ji k sobě na písek.

Linz sklopila oči k jejich spojeným prstům. „Řekla bych, že mi to způsobujete vy.“

Bryan se k ní naklonil. „A vy zase mně.“

Políbili se s pocitem, že prostě nemohou jinak. Bryan měl dojem, že mu vzplála všechna nervová zakončení v těle. Přivinul Linz k sobě a oba se pak svezli do písku. Bryan ji zakryl svým tělem a Linz kolem něj překvapivě ovinula nohy a přitáhla si ho k sobě.

Bryan jí přitiskl tvář k šíji a rukama začal zkoumat její tělo. Přitom si vybavoval všechny chvíle, které spolu v minulosti prožili. Jeho vzpomínky teď pohlcovaly přítomnost a hrozilo nebezpečí, že ho zcela ovládnou. Linz mu vzala tvář do dlaní a dlouze ho políbila. Jejich vášeň se spojila – dokud Bryan s bolestným výrazem nezvrátil hlavu dozadu.

Linz poplašeně otevřela oči, odtáhla se od něj a zadívala se mu do obličeje. „Co se děje?“

Dál se k sobě tiskli, ale Bryan nebyl schopen přemýšlet, natož mluvit. „Moje… hlava… občas mě přepadají migrény.“

„Mám přinést aspirin?“ zeptala se a políbila ho na krk.

Bryan se zachvěl. Každou chvíli nad sebou ztratí kontrolu. Nemohl si dovolit upadnout do transu zrovna před ní. „Musím jít. Omlouvám se.“ Rychle se svezl z jejího těla, vstal a rozběhl se ke dveřím.

Linz se posadila. „Určitě nemám přinést –“ Už však bylo pozdě. Bryan zmizel.

Polonahá a celá od písku se na sebe podívala a s pocitem studu si začala upravovat košili. Ještě nikdy v životě se s nikým nechovala tak nespoutaně. A ještě nikdy v životě ji nikdo nenechal takhle samotnou.

Posadila se ke stolu jako omámená. Ze skládačky na ni posměšně hleděla Mona Lisa. Přitom ji s Bryanem sestavili teprve před dvanácti hodinami. Zase od ní utekl. Zřejmě to patřilo k jeho zvyklostem.

„Čemu se culíš?“ obořila se Linz na Monu Lisu a opět ji rozebrala na tisíce dílků. Pohled na výslednou spoušť jí však neposkytl ani nejmenší zadostiučinění. Nikdy nezažila podivnější den.

KAPITOLA 11

10. leden 1982

Michaela už nebavilo neustále se hájit. „Nic jsme neohrozili. Spíš naopak, posunuli jsme se mnohem blíž, než jsme kdy doufali.“

„Mnohem blíž k čemu?“ zvýšil hlas Conrad a rozčileně rozhodil ruce. „K tomu, že přijdeme o grant? Tak prostě vedení ústavu povíme, že stačí spolknout naši tabletku, a člověk rázem zvládne odrecitovat Hexaplu ve starořečtině. Schválně, co na to řeknou.“

Michael se rozhlédl po restauraci. Ostatní hosté byli naštěstí tak daleko, že nemohli slyšet jejich rozhovor. Michael, Conrad, Finn a Diana se stáhli do boxu v nejodlehlejším rohu restaurace, kde navíc nebylo mnoho lidí. Po pravdě řečeno gril bar zařízený v retro novoanglickém stylu vypadal dost osiřele.

Strefili se do klidnější doby, kdy se už nepodávaly obědy a ještě nechodili lidé na večeři. Nedaleko vchodu seděly čtyři starší páry a všechny si objednaly Docovu věhlasnou škeblovou polévku. Michael věděl, že to jsou stálí hosté, kteří sem chodí každý pátek ve čtyři hodiny odpoledne před taneční lekcí pro seniory. Kromě nich se do podniku loudavým krokem uchýlilo i několik turistů hledajících úkryt před lezavým studeným větrem. Posadili se k baru a objednali si irskou kávu.

Finn poklepával dvěma prsty na stole jako vždy, když se nad něčím zahloubal. Vůbec nevypadal jako vědec, ale spíš jako kříženec surfaře a kovboje, který si díky svým zeleným očím, dlouhým světlým vlasům a přirozenému osobnímu kouzlu dokázal podmanit téměř každou dívku. Když dopil pivo, hlasitě si odříhl, a jakmile jeho kolegové přestali otráveně reptat, prohlásil: „Měli bysme to vyzkoušet všichni.“

„To je vynikající nápad, Dixie. Přesně podle vědeckých zásad,“ zahalasil Conrad a posměšně zvedl své pivo.

Finn praštil sklenicí o barový pult. „Hele, ty chytráku, všechny ty tvoje nadutý řeči mě už pěkně serou.“

„Třeba se mi nechce zahodit celou kariéru jenom kvůli pár halucinacím. Vzpamatujte se, lidi, šedesátá léta jsou dávno pryč.“

„Pánové, prosím vás,“ ozvala se Diana a položila Finnovi dlaň na předloktí. „Přiznám se, že souhlasím s Finnem. Měli bychom to všichni vyzkoušet a přesvědčit se, co se stane.“

Finn zůstal zticha, ale souhlasně na Dianu kývl. Michaela to ani v nejmenším nepřekvapilo. Už několik let pojilo jeho ženu a Finna pevné přátelství. Oba pocházeli z malých odlehlých městeček – Dianino rodiště leželo ve Wyomingu a Finnovo v Texasu – a okamžitě po příchodu na Harvardovu univerzitu k sobě našli cestu. Do všeho se pouštěli po hlavě a už týden po svém prvním setkání spolu vyrazili plachtit na rogalu do Berkshires. Proto bylo Michaelovi jasné, že oba budou víc než ochotní vrhnout se do neznáma společně s ním.

„Podle mě to není nejlepší nápad,“ řekl a zavrtěl hlavou

Diana rozčileně nadskočila. „Proč? Když jsi to zkoušel sám, vehementně jsi nás ujišťoval, že ti nic nehrozí.“

Michael zatím nikomu z nich neřekl celou pravdu. Dokonce ani Dianě. Teď k tomu měl poslední příležitost. „Nejde o to, že dokážu odříkat celou Hexaplu. Pamatuju si, jak jsem ji psal.“ Následovalo tíživé ticho. Všem tím vyrazil dech.

Conrad na něj vrhl pohled bezohledného dravce. „Nechceš to nějak rozvést, Mikeu?“

„Ano, prosím,“ přidala se Diana, zapřela se do opěradla sedačky a naklonila hlavu na stranu. Michael tenhle pohled znal. Říkala mu jím, že za tohle později zaplatí.

„Omlouvám se. Potřeboval jsem čas, abych všechno zpracoval, než vám to vysvětlím.“ Zhluboka se nadechl. „Měl jsem několik vidění… zdálo se mi, že prožívám život římského kněze ve třetím století našeho letopočtu.“

Jeho kolegové zůstali zticha. Teprve po chvíli se ozval Finn. „Takže nám tvrdíš, že sis vybavil život římského kněze?“

Conrad si sundal brýle a promnul si kořen nosu. „A teď si myslíš, že jsi on? Můžeš mě vyzpovídat?“

„Ne, nemyslím si, že jsem on,“ odpověděl nesmírně odměřeně Michael. „Ale pamatuju si, že jsem prožil život člověka, který se jmenoval Órigenés Adamantius. Napsal tisíce děl včetně porovnání různých překladů Starého zákona. Já jsem bibli nikdy v životě nevzal do ruky, ale teď bych vám dokázal rozebrat všechny její verze. Nic si nevymýšlím,“ dodal důrazně. „Šel jsem do knihovny. Všechno je tam napsané přesně tak, jak si to pamatuju.“

Dlouho se nikdo nezmohl na slovo. Slyšeli pouze Finnovo poklepávání prstů na stole. A byl to právě Finn, kdo opět prolomil ticho. „Šéfe, musíme nachystat vybavení a tohle všechno nahrát.“

Diana štípla Michaela do paže. „Jau,“ vyhrkl a promnul si kůži.

„Tak řekni už něco,“ vyzvala ho výhrůžně.

Michael se usmál. Diana do něj viděla. Poznala, že přijde ještě s nějakou bombou. „Umím teď plynně mluvit několika jazyky.“

Conrad do sebe obrátil celé pivo najednou. „A lítat umíš taky, Supermane?“

Michael se rozesmál. Nemohl si pomoct. A hned nato ucítil, že se v něm poněkud uvolnilo napětí. Musel si přiznat, že v sobě cítí jakousi novou sílu a moudrost. Nikdo z jeho současníků osobně nepoznal, jak vypadá život ve starověkém Římě. „Já vím, že to zní šíleně, ale umím číst, psát a mluvit starořecky, latinsky a hebrejsky. A také trochu koptsky.“

Nikdo z nich to zpočátku nechápal. Diana se nakonec zeptala: „Tvrdíš, že si vzpomínáš na svůj předcházející život?“

Michael zavrtěl hlavou. „To nevím. Ale celá ta zkušenost byla nesmírně intenzivní a emotivní. Dlouhodobá paměť je závislá na přísunu nových proteinů. Těch mám momentálně ohromné množství a moje synapse jiskří jako zběsilé. Co když ten lék vytvořil nové nervové dráhy a společně s tím oživil i jakési skryté vzpomínky?“

„V tom případě by se tam mohly skrývat ještě další vzpomínky… na další životy,“ poznamenala ustaraně Diana.

„Jako u schizofrenika,“ dodal Conrad.

Michael ho probodl pohledem a snažil se potlačit vztek. „Ať už jde o cokoliv, nemůžeme jen tak hodit za hlavu všechny ty věci, které jsem zažil. Podle mě uděláme nejlíp, když počkáme několik týdnů, než to vyzkouší někdo další. Aspoň dokud nepoznáme celý rozsah mé reakce,“ řekl. Diana k němu natáhla ruku a stiskla mu dlaň. V tu chvíli Michael věděl, že mu bylo odpuštěno.

Finn se k němu naklonil. „Já si myslím, že nemáš pravdu, šéfe. Tohle je možná ten největší průlom od objevu DNA. Musíme pokračovat.“

Conrad se zamračil, ale Michael si ho nevšímal. „To rozhodně budeme, věř mi. Podle mě si ale musíme dávat pozor. Prosím vás o dva týdny.“

Finn mávl na barmana Pattyho, aby jim přinesl další rundu. „A nic víc nedostaneš.“

Conrad si Michaela prohlížel, jako by studoval vzorek pod mikroskopem. „Vážně umíš všechny ty jazyky?“

Michael se pokusil odlehčit náladu. „Přepadl tě strach, že jsem chytřejší než ty?“

Doc jim mezitím přinesl další pivo. „Získali jste snad Nobelovku? Takhle jsem vás neviděl pít od toho dne, co jste dostali ten grant.“

Finn zvedl sklenici. „Povedl se nám skok vpřed.“

„Jestli se tomu tak dá říkat,“ zamumlal Conrad.

„Co takhle ústřicovou polívku a chleba?“

Diana si přitiskla dlaň na břicho. „Jsi náš hrdina, Docu.“

Doc se je pokaždé snažil nakrmit na účet podniku. Od té doby, co svou restauraci otevřel, se pro ně stala druhým domovem. Než se objevila na scéně Diana, Michael s ním dokonce bydlel. Znali se od dětství a přátelili se spolu už v době, kdy vyrůstali na předměstí Chicaga. Když se Michael přestěhoval do Bostonu, aby dokončil na Harvardu své odborné studium, Doc právě absolvoval kuchařskou školu a přijel za ním na návštěvu. Během ní se zamiloval do Bostonu natolik, že si našel místo v jedné z nejlepších restaurací ve městě a rychle se tam vypracoval na šéfkuchaře. Později si s pomocí rodiny otevřel vlastní podnik – Docův gril bar Na Nábřeží.

Doc zůstal stát u jejich boxu, což bylo neobvyklé. Nakonec se naklonil k Michaelovi. „Šéfe? Můžeš na slovíčko?“ zeptal se a pokynul ke své kanceláři.

„Jasně,“ odpověděl Michael a vstal. Byl Docovi vděčný, že ho aspoň na chvíli vysvobodil z napjaté debaty, ale cestou do zadní části restaurace dumal, co ho asi čeká.

Jakmile vešli do těsné kanceláře, Doc přibouchl dveře. „Mám radost, že jste se tu zase objevili. Doufal jsem, že někdy vyjdete ven na vzduch.“

„Měli jsme spoustu práce s tím naším projektem,“ vysvětlil mu Michael. Doc měl pravdu – už dlouho se neviděli.

„No, jsem moc rád, že jste zase přišli.“

Michael zvedl obočí, protože ho překvapil Docův nezvykle neosobní tón. „Já taky, kamaráde. Co tě trápí?“

„Víš…“ Doc se s rozpačitým výrazem posadil.

Michael čekal, až si jeho přítel utřídí myšlenky, ale nedočkal se. „Prosím tě, pověz mi bez vytáček, o co ti jde. Mám za sebou pár dost náročných dní.“

„Jde o Barbaru…,“ vyhrkl konečně Doc. „O Barbaru a o mě.“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat –“

„Ne, chci ti to vysvětlit. Chci, abys byl první, kdo to uslyší.“

Michael potlačil nutkání zareagovat a zůstal zticha. Měl Doca rád jako vlastního bratra. Šlo totiž o to, že se jeho kamarád zamiloval do slečny, s níž Michael chodil ještě před Dianou, a teď měl strach, že tím zničí jejich přátelství. Michael se ho však snažil ujistit, že to žádný vážný vztah nebyl a že ve skutečnosti skončil ještě dřív, než pořádně začal. Necelý měsíc spolu chodili do kina a na večeře a několikrát se spolu líbali před jejím pokojem na koleji. Barbara studovala psychologii a propadla svému oboru natolik, že během práce na dizertaci analyzovala všechny myšlenky a pocity každého člověka, s nímž se náhodou setkala. Michael ani pořádně nevěděl, proč s ní vůbec chodil, a skoro se mu podařilo vymazat jejich krátký vztah z paměti, jenomže Doc měl stále pocit, že musí přistupovat k celé situaci v rukavičkách.

„Začíná to mezi námi vypadat vážně. Chtěl bych ji požádat o ruku,“ řekl Doc a čekal, jak jeho kamarád zareaguje.

Michael byl v pokušení doporučit mu, aby si zašel k psychiatrovi. Nakonec se však rozhodl předstírat radost. „Paráda. Gratuluju.“

„Mikey…“

Michael se zasmál. „Ne, myslím to vážně. Mám z toho radost. Nemusel jsi mi to ale říkat takhle potajmu.“

Doc protáčel v prstech propisovací tužku. „Prostě jsem nechtěl, abys to slyšel od někoho jinýho.“

„Poslouchej, na to, že jste se s Barbarou dali dohromady, se dívám pořád stejně. Nevadí mi to! Už to chápeš, ty hlavo natvrdlá?“

„Ještě jedna věc. Jde o svatbu…“

„Byl jsi mi za svědka, ale nečekám, že ti to oplatím. Ani se neurazím, když mě nepozveš. Jasný? Tak si, prosím tě, přestaň dělat starosti.“

Doc přikývl a pokusil se skrýt slzy, které se mu nahrnuly do očí. Michael ho měl dokonale přečteného. „Pojď ke mně, kamaráde,“ usmál se a objal ho. „Nechceš ji přemluvit, aby po mně pojmenovala vašeho kluka, jestli se vám narodí?“ prohodil v žertu.

„To bych k sobě mohl rovnou nastěhovat tvoje kanape.“

Bryan otevřel oči a hlavu mu okamžitě zaplavily tisíce myšlenek. Michael Backer byl nejlepší kamarád jeho otce. Doc mu dokonce šel na svatbu. Což znamenalo…

Barbara. Kristepane. Bryan chodil s vlastní matkou – a rozešel se s ní. Zvedl se mu žaludek.

Zkusil se posadit, ale rozbolela ho záda. Už se nikdy nesmí pohroužit do svých vidin takhle v autě. Vystoupil ven, přešel k sedadlu pro řidiče a ohlédl se. Zadíval se na Linzin dům a potlačil nutkání zavolat jí. Nejradši by se jí svěřil úplně se vším a přiměl ji tak, aby se také rozpomněla. Pomyšlení, že nesdílí společné vzpomínky dohromady s ním, mu působilo téměř fyzickou bolest.

Hned nato se ho však zmocnil další nával hrůzy. Co když si na to nikdy nevzpomene? Ne, takhle nesmí uvažovat. Pokud si podvědomě dokázala vzpomenout na Julianin život, znamenalo to, že si Diana také vzala renovo. A pokud je to tak, časem si Linz možná vybaví víc, podobně jako on.

Bryana nesmírně rozčilovalo, že není schopný se upamatovat na všechny detaily z Michaelova života. Navíc měl strach, že se mu to možná nikdy nepodaří. Vybavoval si pouze dílčí útržky a věděl, že pokud má porozumět úplně všemu, potřebuje jich mnohem víc. Michaelovi bylo v roce 1982 pouhých čtyřicet let. Pokud jsou jeho sny skutečně vzpomínkami na minulé životy, pak Michael zemřel mladý – stejně jako Diana. Co se s nimi stalo? Jak skončil jejich výzkum? A co Finn a Conrad?

Otázky se na něj valily jako lavina. Cestou domů se snažil zorientovat ve všem, co se dnes večer dozvěděl, ale žádné odpovědi nenacházel. Věděl pouze to, že si Michael také vybavil Órigenův život, a že ať už užil jakýkoliv lék, nějakým způsobem tím vytvořil most mezi jejich životy.

Bryan zaletěl pohledem k hodinám na palubní desce. Dvě hodiny po půlnoci – příliš pozdě na to, aby se rozjel za rodiči. Na Michaela se otce vyptá zítra. Do té doby musí vzít zavděk internetem.

Po příjezdu domů zapnul notebook a uvařil si kávu, ale místo aby se s ní posadil ke stolu, zamířil bezděčně do ateliéru, protože ho tam přivábilo prázdné plátno. Bez váhání nanesl na paletu nové barvy, vzal do ruky štětec a popustil uzdu nutkání namalovat Dianu.

Zachytil ji na pláži v Nantucketu při západu slunce. Ona a Michael si tam pronajali na víkend malý bungalov a Bryan zachytil její tvář právě ve chvíli, kdy ji Michael požádal o ruku. Stála po kotníky ve vodě, smála se a nabírala do otevřené náruče vítr.

„Co se s námi stalo?“ zašeptal Bryan, když odložil štětec a zadíval se na plátno.

Bál se to zjistit, ale neměl jinou možnost. Počítač byl už zapnutý, takže Bryan věděl, že mu internet nabídne odpovědi na jeho otázky. Zadal do vyhledávače jméno Michael Backer a sledoval, jak postupně nabíhají jednotlivé odkazy. Po chvilce klikl na článek nadepsaný Národní ústav pro výzkum stárnutí udělil první grant na zpracování studie o posilování paměti. Článek doplňovala fotografie Diany, Michaela, Conrada a Finna. Všichni byli tehdy čerstvými absolventy medicíny, připravenými dobýt svět.

Bryan zběžně přejel text očima a klikl na další odkaz. Když spatřil titulek, málem se mu zastavilo srdce. „Výbuch laboratoře připravil o život pár neurologů Národního ústavu pro výzkum stárnutí.“

S těžkým srdcem se ho přiměl přečíst. Michael a Diana zemřeli přímo v laboratoři. Bryan se ohromeně zapřel do opěradla židle. To snad ne, pomyslel si a pokračoval ve čtení. „Finna Rigbyho, který jako jediný přežil, zachránili z plamenů hasiči.“

Článek pocházel z 10. března 1982. Bryan ho četl znovu a znovu. Michael a Diana zemřeli, a Finn přežil. Kam se ale poděl Conrad?

Zadal do vyhledávače jeho jméno ve spojení s Národním ústavem pro výzkum stárnutí a získal dvacet výsledků. Klikl na jeden z nich, popojel na stránce dolů a spatřil před sebou Conradovu fotografii s popiskem: „Conrad Jacobs opouští Národní ústav pro výzkum stárnutí a zakládá vlastní společnost Medicor Industries.“

Kliknutím na firemní stránku zjistil, že Medicor Industries je proslulá společnost s pobočkami po celém světě. Conrad očividně ušel během uplynulých třiceti let dlouhou cestu. Chvilku si prohlížel logo jeho firmy. Tvořila ho pyramida, jejímž středem se vinula šroubovice DNA. Na jejím vrcholu seděl fénix.

Časem se budu muset vypravit za Conradem a Finnem, pomyslel si. Nemohl se však zčistajasna objevit na jejich prahu – přinejmenším dokud nezíská víc odpovědí na své otázky. Teď musí nějak vymyslet, jak o tom všem poví svému otci.

KAPITOLA 12

Ve shluku mrakodrapů vedle státní silnice číslo 128 převyšovala jedna budova všechny ostatní jako vrchol ohromné hory. Sídlila v ní společnost Medicor Industries, jedna z největších farmaceutických firem na světě.

Linzino auto, z něhož se linuly Mozartovy smyčcové kvartety věnované Josephu Haydnovi, zastavilo před vjezdem na parkoviště. Linz ukázala příslušníkovi ostrahy průkazku a nevěnovala sebemenší pozornost výrazu, který se mu objevil v obličeji po přečtení jejího jména. Byla už na podobné reakce zvyklá.

Cestou na parkoviště zaletěla pohledem k hodinkám a zaklela. Vešla do budovy, rychle si svázala vlasy do uzlu a navlékla si bílý pracovní plášť. Cestou do nejvyššího patra vytáhla z kabelky brýle s normálními, nedioptrickými skly a nasadila si je. Když vyšla z výtahu, vypadala už mnohem víc jako vědkyně, za niž se považovala ze všeho nejvíc.

Rázně pak prošla chodbou a přitom se usmála na všechny asistenty a na sekretářky, které uháněly kolem ní. Celou dobu dumala, jak co nejnenápadněji proklouznout do zasedací místnosti, aniž by si jí někdo všiml. Byla natolik pohroužená do svých úvah, že nechtěně vrazila do stážistky nesoucí podnos plný šálků kávy. Karamelové macchiato se okamžitě přestěhovalo z hrnků na její bílý plášť.

„Proboha!“ vyhrkla stážistka se slzami na krajíčku, popadla balíček papírových kapesníčků a začala ji otírat.

Linz ji zarazila, protože hrozilo nebezpečí, že nešťastná dívka všechnu tu kávu ještě víc rozmaže. „Nic se neděje. Přežiju to.“

Svlékla si plášť a zůstala pouze v čistém, ale nepříliš profesionálně vyhlížejícím tričku. Cosi jí napovídalo, že potisk s roztomilou příšerkou pokřikující „Hej? Neměl bys trochu DNA?“ jí nejspíš jen tak neprojde.

Stážistka byla natolik ohromená Linziným tetováním na paži, že si příšerky vůbec nevšimla. „To je krása. Moc se mi líbí. To je šroubovice DNA?“

Linz přikývla a zamířila ke dveřím. „Nemohla bych si ten plášť u vás nechat?“ zeptala se stážistky a otevřela zasedačku. Všichni ji uvidí takovou, jaká doopravdy je, protože se už nestačí převléknout.

Zasedací místnost byla úplně plná. Členové představenstva a vedoucí jednotlivých týmů seděli za ohromným skleněným stolem a poslouchali prezentaci doktora Parkera, nového vedoucího projektu nazvaného Lidský genom. Linz se na sebe zlobila, i když měla pouze několikaminutové zpoždění. Šlo o čtvrtletní setkání, navíc první od jejího příchodu do firmy. Horší první dojem už udělat nemohla. Posadila se na židli a ignorovala tázavý pohled, který k ní vyslal od protější strany stolu její otec.

Doktor Parker byl křehký šedesátník s tváří intelektuála a hovořil se zanícením, které působilo na posluchače charismatičtěji než jeho vzezření. Linz se tvářila, jako by ho poslouchala, ale její myšlenky bloumaly úplně jinde.

Od té vernisáže se odehrála spousta věcí: setkala se s člověkem, který měl stejný sen jako ona – a to doslova –, a zjistila o sobě, že ovládá řečtinu. Zároveň kdesi uvnitř věděla, že poznala muže, jenž jí může změnit život, pokud mu to dovolí – a pokud on před ní přestane utíkat. Od toho zvláštního večera, který spolu strávili, uplynuly dva dny a Linz nemohla přestat na Bryana myslet. Nedokázala se ani soustředit na práci. Měla dojem, jako by úplně ztratila schopnost koncentrace. Bryan se jí usadil v hlavě a neustále ji zaměstnával. Skutečně byli kdysi dávno Órigenem a Julianou? Co to znamená?

Život jí teď připadal jako jedna velká skládačka. V jádru však zůstávala vědkyní, která přistupuje k faktům na základě důkazů, pozorování a pokusů. Bryan je oproti tomu umělec, který maluje sny. Každý z nich žil na opačném konci spektra. Na světě sotva existovali dva lidé, jejichž životy by byly od sebe tak vzdálené.

Slova se mezitím ujal její otec a Linz se přiměla obrátit pozornost k dění v zasedací místnosti.

„Všichni se jistě shodneme, že projekt Lidský genom nabral pod vedením doktora Parkera dobré tempo. Mimoto bych vám rád představil svou dceru Lindsey, která posílila naše oddělení genetiky. Měli jsme štěstí, že se nám ji podařilo přetáhnout ze Stanfordu. Lindsey a její tým udělali velký pokrok při studiu plasticity genů.“

Linz, k níž se v tom okamžiku obrátily všechny oči v zasedací místnosti, se pokusila o vřelý úsměv, přestože uvnitř trnula hrůzou. Opravdu ji otec musel představit jako Lindsey?

„Její úspěchy podle mě mluví samy za sebe. Když řeknu, že výsledky její práce jsou skutečně revoluční, rozhodně nepřeháním. Lindsey vyhrála Trolandovu cenu Národní akademie věd a získala ocenění Neurologické společnosti pro mladé vědce za objev jednoho z prvních mozkových receptorů plastických genů. Lindsey, chtěla bys k tomu něco dodat?“

Když už je otec v ráži, proč jim rovnou nepoví i to, jaký měla průměr známek na vysoké škole? Otcova neskrývaná hrdost na její úspěchy byla Linz natolik nepříjemná, že se zamračila. Vstala od stolu a začala přítomným vysvětlovat svůj projekt, ale připadala si jako dítě, které je první den ve škole.

„Pokud chceme pochopit, jak funguje lidský mozek, musíme identifikovat jednotlivé geny, jejich úlohu a proteiny, které kódují. Naším hlavním cílem je rozluštit všech tři sta dvaašedesát genů a příslušných receptorů umožňujících mozku vytvářet a uchovávat vzpomínky. Až odhalíme funkci každého jednotlivého genu a jeho vlastnosti, můžeme ho přesně definovat. Jeden plastický gen, na který jsem se nedávno zaměřila, například zpomaluje apoptózu buněk. Nejdřív musíme přijít na to, co daný gen aktivuje, co způsobuje jeho mutace a jak můžeme tento proces kontrolovat. S využitím několika různých metod zároveň zkoumáme stavbu synapsí a způsob, jakými spolu komunikují.“

Linz si uvědomovala, že její výklad působí, jako by byl předem namluvený na nějaké záznamové zařízení, ale nedokázala ze sebe vyždímat takové zanícení, aby dokázala strhnout přítomné svým výkladem. Celý proslov zakončila rychleji, než původně plánovala, protože chtěla ušetřit všechny – včetně sebe – dalšího trápení.

„Jakmile tyto informace shromáždíme, naše možnosti při léčbě jakékoliv mozkové poruchy budou téměř neomezené. Čeká nás ještě dlouhá cesta, ale věřím, že nakonec uspějeme. Děkuju vám.“

Posadila se na židli a otec k ní znovu vyslal tázavý pohled. Vůbec svou dceru nepoznával.

Ze zasedací místnosti odcházeli poslední opozdilci, ale Linz zůstala uvnitř a čekala na ortel. Její otec zavrtěl hlavou. „Co to mělo znamenat? Dokonce i doktor Parker působil oproti tobě zábavně. A to už je co říct.“

„Promiň. Já vím, že jsem tomu moc nedala,“ přiznala Linz. „Jenomže ty jsi mě představil jako Lindsey. Nemysli si, že jsem si toho nevšimla. Co se stalo s ‚doktorkou‘? Nebo aspoň s ‚Linz‘? Ten tvůj úvod mě dokonale znemožnil. Nechci, aby si všichni mysleli, že tenhle projekt řídím jenom díky tobě.“

„To si nikdo nemyslí. Vždyť přece viděli tvůj životopis.“

Linz po něm střelila varovným pohledem.

Otec zvedl ruce, jako by předstíral kapitulaci. „Tak dobře. Odteď už jenom doktorka Linz, která se mnou není nijak spřízněná. Slibuju.“

Linz nad jeho nejapným vtipem zakroutila hlavou. Její otec pak stiskl tlačítko na stěně, a ta se začala posouvat do strany. Tím se otevřela cesta do jeho pracovny, která se co do rozlehlosti mohla klidně měřit s hotelovým apartmá. V jednom rohu viselo na stěně devět plochých obrazovek, z nichž každá ukazovala zpravodajství z jiné země. Před nimi stála elegantní pohovka, z níž byl na všechny skvělý výhled, a za ní se nacházel bar zásobený těmi nejlepšími lihovinami určenými pro zahraniční hosty.

Nejpompéznější součástí zařízení byla socha Atlase v životní velikosti, na jehož bedrech spočívala zeměkoule. Sochař věrně znázornil každý jeho napnutý sval. Obr navíc volnou rukou zvedal k nebi dvojitou šroubovici DNA. Linz si vybavila dobu, kdy si otec tuhle sochu objednal. Tehdy jí bylo šestnáct let a výsledné dílo se stalo hlavní inspirací pro její tetování.

Linzin otec zamířil ke svému pracovnímu stolu kolem oken nabízejících výhled na celý Boston. Linz se posadila před něj a už nejméně potisící se obdivně zadívala na nezvykle tvarované starožitné křeslo vyrobené v šestnáctém století ve Francii. Honosnost celé pracovny ji nepřestávala ohromovat. Její otec velice dobře věděl, jak udělat dojem na ostatní lidi, a přizpůsoboval tomu i své vystupování. S ubíhajícími roky vypadal stále lépe a působil sebevědoměji. Linz si vybavila otcovy staré fotografie z časů, kdy ještě nebyla na světě. Když si představila toho ušmudlaného šprta ze starých snímků, neubránila se úsměvu.

„Byl jsi na prohlídce u doktora Albana?“ zeptala se. Otec se mezitím probíral papíry ležícími na stole.

„Kardiostimulátor šlape jako hodinky,“ odpověděl a nenuceně si poklepal na hrudník. „Vyměnili mu baterii a olej.“

„Samé legrácky.“

„Doneslo se mi, že jsi proměnila svoji pracovnu v rekreační prostor,“ prohodil, zatímco podepisoval několik dopisů. „Určitě to byl taktický manévr, kterým jsi chtěla získat náklonnost svého týmu.“

„Potřebovali jsme nějaké místo, kde si člověk může trochu oddychnout.“

„Dopřej jim trochu času. Tohle není univerzita. Budou si tě předcházet.“

„Já vím,“ řekla Linz a promnula si čelo. Několik posledních bezesných nocí si začínalo vybírat svou daň.

Otec zvedl oči a odložil pero. „Tak dobře – ven s tím, Trampoto.“

Linz se na něj mdle pousmála. Trampota byla její přezdívka z dětství – otec jí tak říkával pokaždé, když ji něco trápilo. Linz potlačila touhu svěřit se mu se všemi svými starostmi a místo toho se zeptala: „Myslíš, že se dvěma lidem může zdát stejný sen?“

„Stejný sen?“

„Zašla jsem do Penelopiny a Derekovy galerie a viděla tam obraz, který vypadal úplně stejně jako můj sen.“

Její otec se zpočátku nezmohl na jediné slovo. „Ten s tou ženou a knězem?“

Jakmile Linz spatřila v jeho tváři poplašený výraz, okamžitě zalitovala, že se o tom vůbec zmínila. Měla otce moc ráda, ale často se k ní choval až přehnaně ochranitelsky. Pokusila se ho tedy uklidnit. „Malíř se podepsal jménem toho kněze a já jsem zjistila, že ten člověk skutečně žil. Prostě mi to přišlo zajímavé.“

„Vážně?“ Otec si sundal brýle na čtení a promnul si kořen nosu. „To je tedy něco.“

„Já vím. Připadalo mi to dost zvláštní. O nic ale nejde.“ Doufala, že to otec nezačne rozebírat a dělat si kvůli tomu starosti. Co ji to napadlo, vyprávět mu o svém zážitku? Teď mu to bude ležet v hlavě.

„Být tebou, nijak bych se tím netrápil. Život nám občas přináší zvláštní náhody. Ten sen se ti už hodně dlouho nezdál.“

„Já vím. O nic nejde.“ Linz přímo cítila obavy, které z otce vyzařovaly, a podívala se na hodinky. „Promiň, ale za chvilku mám schůzku. Nic se neděje, opravdu. Nechme to být.“

Rychle ho políbila na tvář a uprchla z kanceláře. Nemohla se zbavit tíživého pocitu, že měla raději mlčet.

KAPITOLA 13

Bryan zaparkoval auto na příjezdové cestě před domem svých rodičů. Když zjistil, že je matčin vůz pryč, ulevilo se mu.

Ani se nepokusil vejít dovnitř hlavními dveřmi a rovnou zamířil dozadu na zahradu, kde otec rozmlouval se svými rostlinami. Musel se pousmát. Doc se věnoval zahradničení, jak daleko Bryanovi sahala paměť, a postupem času se mu podařilo proměnit zahradu v miniaturní biofarmu. Všechno, co na ní vypěstoval, se podávalo v restauraci.

„Ruším tě ze soukromého rozhovoru?“

Když ho otec spatřil, celý se rozzářil. „Jenom trochu lichotím téhle růžičkové kapustě. Potřebuje víc lásky než ostatní. Nechceš si trochu zašpinit ruce?“ zeptal se. „A vybrat ze země tyhle červené krasavice?“

Bryan si od něj vzal kbelík a došel k záhonu. Otec mu kdysi dávno vysvětlil, že brambory pocházejí z Jižní Ameriky a že existují asi tři tisíce odrůd. Doc nebyl pouze gurmán, ale přistupoval ke všemu, co se týkalo gastronomie, jako vědec i umělec. Věděl, kde co roste a jak z toho připravit chutné jídlo. Měl nezpochybnitelné nadání a Bryan ho pro jeho schopnosti obdivoval – už jen kvůli tomu, že sám uměl nanejvýš ohřát zmrazenou večeři v mikrovlnné troubě.

Ani jednomu nevadilo, že dlouho pracovali mlčky. Odjakživa je pojilo zvláštní pouto, což Bryana nutilo k úvahám, jestli mají lidé nějakou možnost ovlivnit, do jakého života se narodí. Vždy měl totiž pocit, že vztahy v jeho životě nejsou dílem náhody.

Doc se na něj zkoumavě zadíval. „Jako by ses změnil.“

„Dneska nemám kocovinu.“

Doc se zazubil. „Já se ještě vzpamatovávám z těch panáků vodky, co jsi do mě nalil.“

„Hele, aspoň jsem ti zaplatil taxík.“

„Danke. Jak ti jde malování?“

Bryan si vybavil ještě zavlhlý obraz ve svém ateliéru. Co by si otec pomyslel, kdyby ho viděl? „Jde mi,“ odpověděl tajuplně.

Doc vytáhl ze země mohutný košťál obsypaný malými kapustičkami. „To jsou ale fešandy,“ prohodil a uložil svůj zelený poklad do košíku. „Prodal jsi všechny obrazy?“

Bryan zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“ Derek a Penelope s ním komunikovali výhradně prostřednictvím e-mailu, a ten už celou věčnost nekontroloval.

„Jeden jsi prodal určitě.“

Bryan přestal rýt. „Tati, říkal jsem vám, abyste nic nekupovali. Můžete si o cokoliv říct a mít to zadarmo.“

„Mamka si to přála. Úplně se zamilovala do toho paláce ve Versailles.“

To ho zaujalo. Ale samozřejmě to mohl očekávat. Zámek ve Versailles namaloval poté, co si vybavil život Louise de Vau, hlavního architekta francouzského krále Ludvíka XIV. Jeho geniální novátorství a smysl pro monumentální eleganci zanechaly na tváři Francie nesmazatelnou stopu. Během Ludvíkovy dlouhé a úspěšné vlády dohlížel de Vau na stavbu zámku Vaux-le-Vicomte a nemocnice La Salpêtrière, přestavěl palác v Louvru, navrhl kolej Collège des Quatre-Nations a dal zámku ve Versailles jeho nynější skvostnou podobu.

Život tohoto architekta se stal součástí Bryanových snů rok předtím, než se odstěhoval z domova. Bylo mu tehdy sedmnáct let. Následující ráno sešel do přízemí na snídani, ale po celou dobu neřekl jediné slovo a jenom se usilovně snažil vstřebat vlnu Francouzových vzpomínek. Matky se jeho mlčení nesmírně dotklo a jejich vzájemné napětí pak vyústilo v tak divokou hádku, jaká se mezi nimi nikdy předtím nestrhla. Bryan se natolik rozzuřil, že měl co dělat, aby vůbec mluvil anglicky. Doteď si pamatoval okamžik, kdy se na svou matku zadíval a poznal v ní nezlomnou Françoise d’Aubigné, markýzu de Maintenon a druhou manželku Ludvíka XIV. Tato vdova po uznávaném básníkovi a nejvzdělanější žena na francouzském dvoře padla Ludvíkovi do oka a vystřídala jeho tehdejší milenku. Po královnině smrti se s ní Ludvík v utajení oženil a ona na něj měla od té doby ohromný vliv. Přestože nikdy nezískala žádný dvorský titul, snažila se kontrolovat všechno, co se nějak týkalo královské koruny. A vynikajícímu architektovi se příčilo, že zasahuje i do jeho práce. Když Bryan zjistil, že jeho matka kdysi bývala královnou, připadalo mu to docela příznačné. Proto ho teď vůbec nepřekvapilo, že se jí ze všech jeho maleb nejvíc zalíbil právě zámek ve Versailles.

Doc k němu vyslal zkroušený úsměv. „Prohlásila, že předělá obývací pokoj, aby se tam ten obraz hodil. Takže mockrát děkuju.“

„Za málo,“ řekl Bryan a vykopal ze země pár dalších brambor. Kbelík už byl skoro plný. Nakonec se rozhodl tnout do živého. „Mám jít za svědka na svatbě.“

Doc k němu zvedl oči. „Vážně? Za svědka?“

Bryan odvrátil obličej, aby otec nepoznal, že lže. „Jednomu malíři, se kterým jsem se poznal v Evropě…,“ vysvětlil. „Tak jsem se tě chtěl zeptat, co vlastně takový svědek dělá. Svědčil jsi někdy někomu?“ zeptal se, zaletěl k otci pohledem, a když spatřil jeho smutný výraz, zahryzaly ho výčitky svědomí.

„Jo, jednou. Jednomu kamarádovi, co tu už není.“

Bryan dál překopával záhon a pokusil se pokračovat nenuceným tónem. Neměl jinou možnost, pokud se chtěl dozvědět, co potřeboval. „Jak to, že tu už není?“

Následovalo dlouhé ticho. Bryan nevěděl, jestli mu otec vůbec odpoví. „On i jeho žena umřeli, ještě než ses narodil.“

„To je hrůza. Co se jim stalo? Autonehoda?“ V Bryanovi se všechno svíralo, ale věděl, že teď už není cesty zpět.

„Ne, ne. Neštěstí v práci. Vybuchl jim tam plyn nebo co. Podrobnosti neznám. Doteď nemůžu uvěřit, že už tady nejsou.“

„Proč jsi o nich nikdy nemluvil?“

„Je to moc složitá věc. Mamka je taky znala.“

To bych řekl, že je to složitá věc, pomyslel si Bryan, ale nahlas nic neřekl.

„V restauraci mám pořád věci, co po nich zůstaly. Nejspíš bych je už měl vyhodit.“

Bryan upustil motyku na zem a s ohromeným výrazem vyhrkl: „Ty máš jejich věci?“ Pak ji ale zase rychle zvedl a jenom tiše doufal, že otce nezarazila jeho zvláštní reakce.

Doc se však s ustaraným výrazem rozhlížel kolem sebe, jako by měl strach, že ho jeho žena uslyší. „Mike a já jsme byli spolubydlící, ještě než se zasnoubil s Dianou. Měl jsem klíč od jejich bytu. Když umřeli, domácí chtěl všechny jejich věci vyhodit. Mike neměl rodinu a Dianini rodiče tehdy nemohli přiletět, aby všechno zařídili. Nic z těch věcí si nechtěli nechat, ale já se nemohl přinutit, abych to vyhodil, a tak jsem všechno odnesl do skladu.“

Nechal si jejich věci. Bryanovi poskočilo srdce radostí a nejradši by Doca pevně objal. Byl přesvědčený, že není jeho synem náhodně. Doc – Michaelův nejlepší přítel a ochránce – podvědomě věděl, co má udělat.

„Ani nevím, proč jsem to tam nechal tak dlouho. Už před rokem jsem chtěl všechno vyhodit – prostě se toho zbavit. Lou Lou do mě pořád hučela, že by si chtěla udělat ze skladu pracovnu. Slíbil jsem jí, že se do toho brzy pustím, ale ještě nemám úplně v pořádku ta záda.“

Bryan téměř zapomněl, že si je otec poranil při horském výšlapu. Chodil na túry celý život a zdolal už všechny náročné stezky ve Spojených státech, Kanadě a Mexiku, aniž se mu za celou dobu cokoliv přihodilo. Jenom jedinkrát. Jaká byla pravděpodobnost, že se to stane?

Okamžitě mu nabídl pomoc. „Ten sklad můžu vyklidit já.“ Když viděl, jak na něj otec ohromeně kulí oči, rozesmál se. „Myslím to vážně. Neměl bys teď zvedat nic těžkého a já mám dost času.“ Bylo mu trapně, že má tak sobecké pohnutky. Otce však jeho nabídka očividně dojala.

„Vážně se toho chceš ujmout? Je to víc než dvacet krabic pod nánosem prachu a bůhví čeho ještě.“

Bryan zkrotil své nadšení. „Odpočinu si při tom od malování. Už to potřebuju.“

Doc sáhl do kapsy. „Tady máš moje klíče. Mám ještě jedny.“ Potom na okamžik zaváhal. „Hlavně o tom neříkej mamce.“

V tu chvíli zaslechli na příjezdové cestě Barbařino auto. Bryan schoval klíče do kapsy a podal otci kbelík s bramborami. „Půjdu se s ní pozdravit.“ Do nekonečna se jí vyhýbat nemůže.

Barbara vešla do domu zadními dveřmi s několika taškami v rukou. „Bryane? Jsi tady?“ Odbočila za roh a spatřila ho u kuchyňského dřezu, jak si myje ruce. „To je ale překvapení. Už jsem si myslela, že se nás straníš.“

Bryan se potutelně zašklebil. „Promiň, chtěl jsem k vám zajít už dřív,“ řekl, utřel se do prvního ručníku, který byl po ruce, a otočil se k ní. „Ale tenhle týden jsem nevěděl, kde mi hlava stojí.“

Barbara mezitím vytahovala věci z tašek a ukládala je na místo. „Přišli jsme na vernisáž té tvojí výstavy. A ty jsi tam nebyl.“

Bryan ji sledoval, jak pobíhá po kuchyni jako natažená na klíček. Vypadala… dobře. To pomyšlení mu nebylo příjemné, ale musel přiznat, že chápe, proč o ni Michael usiloval. Barbara byla skutečně přitažlivá žena. Táhlo jí sice na šedesát, ale věnovala svému vzhledu velkou péči a vypadala přinejmenším o deset let mladší.

Dost špatně se s ní však vycházelo. Příliš zarputile si trvala na svém a všechno podrobovala přehnaně důkladnému zkoumání. Bryan to těžce nesl. Když byl malý, za každou cenu ho hodlala vyléčit, a tak ho vláčela z ústavu do ústavu. Psychiatři, neurologové a pracovníci spánkových laboratoří se pro něj v té době stali prakticky náhradními rodiči. Toužebně si přál, aby s ním trávila víc času, ale splnilo se mu to málokdy. A když za ním přišla, stávala se z ní doktorka, která ho pouze zkoumala a kladla mu spoustu otázek. Bryanova nenaplněná touha se časem přetavila v hněv a ten se nakonec proměnil v rezervovaný odstup, který způsobil, že ani nevěděli, jak se spolu mají bavit. Matky by měly znát své děti ze všech lidí nejlépe, jenomže ta jeho o něm nevěděla vůbec nic.

Teď už byl starší a dokázal najít pro její chování aspoň špetku pochopení, ale ten někdejší chlapec v jeho nitru jí dosud neodpustil. Po návratu do Bostonu se domníval, že by se mohli pokusit navázat spolu bližší vztah, a možná dokonce začít úplně od začátku. Jenomže teď se musel potýkat s Michaelovými vzpomínkami a ty mu jeho záměr rozhodně neusnadňovaly.

Barbara se pustila do krájení zeleniny na salát. „Nedávno jsem objevila neuvěřitelně krásnou starožitnost,“ řekla a mávla rukou k tašce vedle dveří. O víkendech se s kamarádkami vydávala na bleší trhy a společně tam pátraly po zapomenutých skvostech. Byl to její dlouholetý koníček.

Bryana nijak nepřekvapilo, že se ani slovem nezmínila o jeho obrazu. K pochvalám a poklonám se musela přemáhat, protože takové věci prostě neměla v povaze. Přesto ho to trochu mrzelo. Kdyby se otec neprořekl, že se jí obraz se zámkem ve Versailles zalíbil, Bryan by se vůbec nedozvěděl, že ho rodiče koupili. V otcově společnosti se však chovala úplně jinak, takže si s nimi Bryan vždycky připadal jako páté kolo u vozu, a to i bez svých snů. Teď však do sebe všechno zapadlo.

„Čemu se culíš?“

Bryan se okamžitě vrátil do přítomnosti. „Promiň, co jsi říkala?“

„Usmál ses.“

„To se nesmí?“

Barbara přešla jeho otázku mlčením a pustila se do škrábání mrkve. „Už ses zabydlel? Moc ráda bych se k tobě podívala.“

„Je to jenom podkrovní byt a ateliér v jednom. Není tam nic k vidění.“

„Aspoň na večeři bychom mohli přijít. Vždyť žiješ jako poustevník.“

Bryan založil ruce na prsou. „Protože maluju.“

„Kvůli tomu se nemusíš stranit ostatních lidí. Není to zdravé.“

„Kristepane, už zase.“

Barbara se otočila a založila ruce v bok. „Tu uraženost si odpusť. Prostě mám o tebe strach. Vypadáš strašně. Dokonce i spousta bezdomovců se obléká líp. Jíš vůbec?“

Bryan schválně sebral z prkénka mrkev a zakousl se do ní. Barbara sice mluvila dál, ale on si jí nevšímal. Místo toho došel k pultu u zadních dveří a nahlédl do tašky z blešího trhu. Její obsah mu vyrazil dech. Opatrně předmět vytáhl a postavil ho na pult. „Ty jsi koupila hodiny?“

„Ano. Nesnaž se odvádět hovor jinam. Chápeš, co se ti snažím říct?“

„Chápu, co se mi snažíš říct, Barbaro. Ale souhlasit s tím nemusím.“

Matčina tvář zbledla jako křída a Bryan si uvědomil, že na ni právě promluvil jako Michael. Stejně ji oslovil i při jejich poslední hádce.

„To, jak jsi mi teď řekl…“ Tvářila se, jako by před ní stál duch. „Odkdy jsem pro tebe Barbara? Měla jsem za to, že mě oslovuješ mami.“

Bryan obrátil pozornost k hodinám a začal si je prohlížet ze všech stran. Několik minut ani jeden z nich nepromluvil.

„Nefungují,“ oznámila mu matka po chvíli, i když to bylo na první pohled zřejmé. „Ale tolik se mi líbily, že jsem si je prostě musela koupit. Ten člověk tvrdil, že jsou hodně staré a vyrobili je ve Francii.“

Bryan otevřel dvířka na zadní straně a zadíval se na mechanismus, který uváděl hodiny do pohybu. „Staré jsou, ale ve Francii je nevyrobili. Pocházejí z Holandska.“

„Jak to můžeš vědět?“

Protože jsem je v sedmnáctém století sestavil. Vůbec nechápal, jak je mohla objevit na bleším trhu právě jeho matka. Dělala to však celý život – nacházela předměty, které Bryan poznával ve vzpomínkách na svou minulost. Měla pro to zvláštní nadání.

V této konkrétní době se jmenoval Christiaan Huygens. Jeho otec Constantijn byl básník a skladatel, který se přátelil s Descartem, Rembrandtem a řadou dalších významných osobností. Christiaanova matka zemřela při porodu holčičky, jeho sestry, když mu bylo jedenáct let. Constantijn se z její ztráty nikdy nevzpamatoval a ke svým dětem nenašel cestu. René Descartes však poznal, jaký génius se skrývá v přítelově synovi, a navrhl zdrcenému vdovci, aby ho poslal do školy v Leidenu.

Christiaan vynikal nade všemi žáky a zakrátko překonal i své učitele. Stal se autorem knihy o teorii pravděpodobnosti a předpověděl vznik zákona o pohybu těles, který později skutečně zformuloval Isaac Newton. Ve snaze porozumět mechanice se věnoval nejrůznějším oborům – matematice, fyzice, astronomii… Vyslovil domněnku, že světlo je tvořeno vlnami, a objevil odstředivou sílu. Díky svým vynikajícím znalostem optiky sestavil refrakční teleskop, s jehož pomocí dospěl k závěru, že Saturn má prstence, a objevil jeho první měsíc – Titan.

Christiaanovou největší vášní byl však čas. Pomohl lidstvu, aby si tuto fyzikální veličinu podmanilo, když sestrojil kyvadlové hodiny – ty nejpřesnější, jaké byly do té doby vyrobeny.

Ty, které teď držel Bryan v rukou, poslal Christiaan svému otci jako dárek těsně před Constantijnovou smrtí. Bryan stále nemohl uvěřit, že je matka objevila. Že by kdysi byla Constantijnem? Ne… to by nebylo možné. Přemohl se a zadíval se jí hluboko do očí, jestli v nich neuvidí nějaký náznak, že v ní Constantijna pozná.

Bryan se většinou nijak nesnažil odhalovat v lidech ze svého okolí postavy, s nimiž se setkal už někdy v minulosti. Dokonce se tomu všemožně bránil. Jenomže v takových okamžicích, jako byl tenhle, prostě nedokázal vzdorovat naléhavému nutkání. Postupně se naučil zacílit své myšlenky do jejich nitra, proniknout do něj za pomoci očí a zjistit, o koho jde. Občas nastávaly vzácné okamžiky, kdy při tom nemusel vyvíjet žádnou velkou snahu – zvlášť když byl rozčilený nebo rozrušený – ale obvykle to vyžadovalo ohromné soustředění. Barbara se na něj zadívala se zvednutým obočím. Synův němý upřený pohled ji očividně vyvedl z míry.

Vzápětí Bryan spatřil, co hledal – v matčiných očích se mihotal Constantijnův duch. Rozladěně se od ní odvrátil. Poznat duši, která se převtělila do člověka opačného pohlaví, se mu podařilo málokdy. Navíc to bylo poprvé, co viděl matku jako muže, a ta představa mu byla naprosto cizí. Nicméně v ní poznal Constantijna, a navíc držel v ruce jeho hodiny… Vztek ho náhle přešel. Spolkl knedlík, který mu nakynul v krku, a hlesl: „Jestli chceš, můžu ti je spravit.“

„Samozřejmě, už jsem zapomněla, že sis taky prošel hodinářským obdobím,“ prohodila matka a zavrtěla hlavou. „Když si vzpomenu, jak jsem přišla domů a našla tě za stolem, na kterém ležely rozebrané všechny naše hodiny a hodinky…“

Bryan si na to také vzpomínal. Stalo se to hned poté, co si vybavil Christiaanův život. Několik následujících měsíců pak každý den rozebíral a předělával hodiny a tvrdil, že je to jeho nový koníček. Přitom úzkostlivě tajil, že mluví plynně holandsky a francouzsky. Od té doby měl také samé jedničky z matematiky, kterými přirozeně nepohrdl.

Pokusil se obrátit matčinu poznámku v žert. „Vždyť jsem je zase vždycky poskládal dohromady.“

„To je pravda.“

Usmáli se na sebe a nepřestali se usmívat ani potom, co Bryan uložil hodiny zpátky do tašky.

„Zůstaneš u nás na večeři?“ zeptala se Barbara.

„Promiň, ale mám už jiný program.“ Když viděl, že je z toho zklamaná, dodal: „Ale slibuju, že to brzy napravíme.“

„Vezmi si aspoň kousek toho dortu, co jsem ti upekla k narozeninám, nebo ti ho táta dojí.“

„Ne, děkuju,“ řekl Bryan, zvedl tašku a odešel, dřív než mohla něco namítnout nebo ho začít přemlouvat, aby zůstal.

Dojel na konec ulice, zaparkoval auto a vytáhl hodiny z tašky. Dlouho pak zůstal sedět na místě a svíral je v náruči s pocitem stesku, který se ho zmocňoval pokaždé, když držel v rukou něco, co mu kdysi patřilo. Zavřel oči a nechal se tím pocitem úplně pohltit. Ze všeho nejradši by teď odjel domů, opravil nefunkční hodiny a ponořil se do Christiaanova světa. Jenomže to by ho teď odvedlo od jeho záměru. V kapse cítil otcovy klíče, které mu odemknou cestu k odpovědím ukrytým v Michaelových a Dianiných věcech. Kéž by mu tak s jejich tříděním mohla pomáhat Linz.

Linz. Musí ji nějak přimět, aby se rozpomněla. Na Julianu nebo na Dianu – v tuhle chvíli to bylo vlastně jedno. Zkrátka si musí na něco vzpomenout. V myšlenkách se vrátil k obrazu, který namaloval. Než se pustí do vyklízení otcova skladu, musí si pro něj dojít.

KAPITOLA 14

Linz sjela výtahem do desátého patra – jednoho z pěti, kde se prováděl genetický výzkum. Její laboratoř se nacházela na úplném konci chodby a všechno v ní bylo naprosto dokonalé – na penězích se nešetřilo. Boston tvořil epicentrum Medicoru a zdejší sídlo to jasně dokazovalo.

V posledních letech zaznamenával biomedicínský průmysl v oblasti výzkumu jistý propad, ale farmaceutické společnosti předpovídaly, že ho v důsledku stárnutí populace čeká v budoucnu osmiprocentní roční růst. Liz byla přesvědčená, že otcovy vize a odhodlání udržely Medicor na vrcholu, a to především díky nejširšímu výzkumnému portfoliu, které odolalo všem výkyvům. Nejenže zodpovídali za podstatnou část celostátního farmaceutického výzkumu, ale navíc investovali do laboratoří po celém světě, aby je udrželi nad vodou.

Jako malá si hrávala na podlaze ředitelské pracovny s dětským mikroskopem a sedávala vedle otce v letadlech, která je dopravovala na konference po celém světě. Tohle neobvyklé dětství formovalo Linzinu osobnost a probudilo v ní lásku k vědě i touhu stát se průkopnicí, která něco dokáže.

Na vysoké škole se ocitla na rozcestí a musela se rozhodnout, kterou cestou se vydat. Ze všeho nejvíc ji odjakživa fascinoval lidský mozek, protože si často kladla otázku, nakolik je její vlastní mysl normální. Neustále se opakující hrůzný sen o ženě z antického Říma jí vždy připadal spíš jako vzpomínka a její odhodlání v ní probouzelo touhu porozumět, odkud se ta noční můra vzala. Proto jí připadalo naprosto přirozené specializovat se na neuropatologii a genetiku. Hmatatelné výsledky jejího úsilí a důkladná detektivní práce jí v mnoha ohledech poskytovaly útěchu a Linz byla přesvědčená, že stihne ještě za svého života beze zbytku pochopit, jak mozek vytváří vzpomínky. Tahle neochvějná jistota ji neustále hnala vpřed.

Několik posledních měsíců ji povzbudilo ještě víc, zejména díky tomu, že její laboratoř už byla kompletně vybavená a plně funkční. Po příchodu do firmy převzala malý tým pracující na projektu, ukončeném poté, co jeho vedoucí odešel do důchodu. Steve, Maggie a Neil byli mladí vědci, kteří měli krátce po promoci a čišelo z nich odhodlání prosadit se ve světě. Představa, že budou pracovat právě pro ni – dceru generálního ředitele –, je zpočátku děsila, ale Linz si rychle získala jejich sympatie a původní rozpaky zanedlouho vyprchaly.

Linz vklouzla do kuchyně pro zaměstnance a našla tam Stevea, jak vaří kávu. Byl ze všech členů týmu nejmladší a naprosto očividně se do ní zahleděl. Ona se to však usilovně snažila ignorovat. „Kdepak jsou všichni?“

Steve se polekal a otočil se. Oči za kulatými lennonkami měl vytřeštěné. „Mají koblihové hody dole v oddělení patentů.“

Linz si pomyslela, že by mu pár koblih také prospělo. V jeho podání totiž dostávaly džíny s úzkými nohavicemi zcela novou podobu. Kéž by na ni přestal takhle zírat.

„Nechal jsem vám na stole poštu a přinesl vaši oblíbenou kávu. Konu.“ Na důkaz svých slov jí ukázal sáček s kávovými zrny. „Zrovna jsem ji uvařil.“

Linz si nalila šálek. „Díky. Můžete pro mě něco udělat?“

„Cokoliv,“ ujistil ji a podal jí sáček s porcí cukru a míchátko.

„Podívejte se mi po nějakých studiích, které by se zmiňovaly o případech, kdy se někdo nečekaně naučil cizí jazyk.“

„Nečekaně naučil cizí jazyk? Jde to vůbec?“

„Podle mě ano,“ odpověděla a chystala se odejít, ale pak se otočila a dodala: „Je to asi trochu nečekaná otázka, ale věříte na reinkarnaci?“

„No…“ Steve polkl a ohryzek mu poskočil. „Myslíte… ve chvílích, kdy třeba někoho potkáte a cítíte s ním, ehm, takové silné spojení a… že by to něco znamenalo?“

„No… jistě.“ Tohle tedy bylo k ničemu. Linz zvedla hrnek. „Díky za kafe.“ Než se úplně otočila, zahlédla, jak si Steve přikládá ke spánku prst a tiskne imaginární spoušť. S úsměvem za sebou zavřela dveře.

Vydala se dlouhou chodbou do své laboratoře a postupně se zastavovala u jednotlivých dveří a nakukovala dovnitř. U Kyklopa, který představoval srdce celého projektu Lidský genom, zůstala stát a obdivně se zadívala na obrovy dlouhé robotické paže, jak s chirurgickou přesností vyjímají vzorky z nekonečných řad šuplíků podél zdí. Tenhle všemocný technologický zázrak připomínající chobotnici s chapadly hledal bleskovou rychlostí možnou shodu mezi různými fragmenty genů a v řádu vteřin poskytoval potřebné odpovědi.

Když ji spatřil doktor Parker, zamával na ni, jako by byli staří přátelé. Linz jeho nadmíru vřelý pozdrav překvapil – vždyť se poznali teprve dnes ráno na schůzi. Na oplátku mu také zamávala a chvatně pokračovala chodbou do své laboratoře. U vchodu narazila na Maggie s Neilem a vešla dovnitř spolu s nimi.

Maggie měla rudofialové vlasy a dva kovové kroužky v nose. Dokonce i bílý laboratorní plášť na ní vypadal jako poslední výkřik módy. Mimoto byla skutečný génius. Pomáhala Linz se screeningem a sekvenováním DNA. Neil, další člen jejich týmu, měl na starosti všechny záležitosti, které se týkaly programování. Byl to ryzí počítačový nadšenec, a i když se kvůli svému mohutnému břichu sotva vešel do křesla, Linz si nedovedla představit, co by si bez něj počala. Během pouhých tří měsíců vytvořil úplně nový software, díky němuž měli okamžitý přehled o všech výsledcích projektu. Byl tak schopný, že si Linz říkala, jestli náhodou nepracuje po nocích jako hacker. Pokud ovšem zrovna nenavštěvuje srazy fanoušků počítačových her.

„Neile, ten vyhledávací program zřejmě někoho pořádně namíchne.“

„Takové jsou všechny moje programy. Proč myslíte, že pořád nosím tohle?“ prohodil a ukázal na vybledlé tričko s Brucem Leem pod bílým pláštěm.

Maggie si odfrkla. „Protože si nepereš prádlo.“

Linz se zasmála a zamířila ke svému stolu. Přitom se snažila ignorovat knihy v řečtině, které ležely naskládané na sobě vedle jejího počítače. Několik si jich přinesla do práce a chtěla se do nich začíst během oběda. Teď si však začínala říkat, jestli se nezbláznila. Všichni ji tady jenom rozptylují. Už poněkolikáté si zkontrolovala telefon, protože stále doufala, že se s ní Bryan nějak pokusí spojit.

Náhle se u ní objevila Maggie. „Volal váš otec, aby vám připomněl, že se v neděli koná firemní večírek. Půjdete tam?“

„Ano, chci se tam podívat.“

Maggie se posadila na kraj Linzina stolu. „Vezmete tam někoho s sebou?“

Linz se nad tím zamyslela. V ideálním případě by pozvala Bryana, ale to by se předtím museli aspoň jednou normálně sejít. Zatím však měla všechna jejich setkání velice podivný průběh a to poslední dopadlo naprosto neuvěřitelně. Nechal ji ležet v zenové zahradě na písku a potom jí ani nezatelefonoval, aby se omluvil. Čím déle nad tím přemýšlela, tím větší měla zlost. Jestli jí Bryan zavolá, nechá jeho hovor spadnout do hlasové schránky. Nechtěla s ním mluvit.

Maggie čekala na odpověď a s každým okamžikem byla nedočkavější. „Panebože, vy jste někoho poznala.“

Linz si povzdechla. Co na to měla říct? Teoreticky vzato to byla pravda. Ona i Bryan se však vymykali normálu.

„Takže jste fakt někoho poznala,“ vyhrkla Maggie. „Už mi nemusíte nic říkat.“ Otočila se a měla se k odchodu, ale pak si všimla knih na Linzině stole. „Páni, vy umíte řecky?“

Linz přikývla a zadívala se spalujícím pohledem na usvědčující důkazy. „Trochu,“ hlesla a schovala knihy do spodního šuplíku v pracovním stole. Potom vypudila Bryana z hlavy a opět se pustila do práce.

Když se o deset hodin později vrátila domů, všechny myšlenky na práci jí z hlavy vyprchaly. Potom co došla ke dveřím do bytu, zjistila, že je o ně opřené plátno a na něm nahoře přilepená kartička. Dárek pro spřízněného snílka. Zavolejte mi.

Linz nevěřícně rozbalila obraz, zalapala po dechu a přitiskla si dlaně na obličej. Tohle bylo příliš. Natáhla k němu ruku, svezla se na zem, ačkoliv ještě byla na chodbě, a rozplakala se.

Byl to obraz, který zachycoval Julianu a Órigena. Bryan jí ho věnoval.

Poslední krabice ve skladu byla nadepsaná Svatba a úplně nahoře leželo album s fotografiemi. Pod ním se ukrývaly kotouče s osmimilimetrovým filmem a stará promítačka. Bryan se bez váhání posadil na podlahu a vytáhl album.

Hned první fotografie si ho úplně podmanila. Michael na ní objímal Dianu ve svatebních šatech s dlouhou splývající sukní, která kolem ní vytvářela na zemi krajkové jezírko. Bryan si s úsměvem vybavil, že se Diana vdávala v šatech po matce, protože si nové nemohli dovolit. Původně byly o tři velikosti větší a švadlena je dvakrát špatně přešila, než se jí na třetí pokus podařilo vytvořit oděv, který se dal nosit. Doc, Conrad a Finn stáli vedle Dianiných družiček a měli na sobě smokingy ze sedmdesátých let. Všichni se do fotoaparátu porůznu šklebili.

Bryan se zadíval na snímek, naprosto uchvácený radostí, která z něj vyzařovala. V hlavě mu stále zněla jedna a tatáž otázka – jako kdyby poslouchal starou poškozenou desku na gramofonu s přeskakující jehlou.

Co se pokazilo?

KAPITOLA 15

Edo, Japonsko

21. duben 1701

Asano Naganori, daimjó oblasti Akó, sebou škubl, probudil se a došlo mu, že všechno byl jenom sen. Zdálo se mu, že stojí na samém vrcholu hory a kolem nohou mu plují mraky. Na mohutném balvanu před ním strnule seděla jakási žena zahalená mlhou a vypadala jako vytesaná z kamene.

Asano se zpočátku domníval, že je to socha nějaké neznámé bohyně, ale když se k ženě přiblížil, všiml si, že dýchá. Ještě nikdy v životě neviděl tak cizokrajně působící bytost. Při pohledu na ni si vybavil portrét, který mu ukázal jeden holandský obchodník s tím, že ho získal na cestách po zemi zvané Egypt. Dlouhé černé vlasy spletené do copů splývaly záhadné ženě na ramena a oči měla zvýrazněné jakýmsi práškem smaragdové barvy a linkami namalovanými černým uhlem. Tělo jí zdobily šperky ze zlata a drahokamů a k nim byla rafinovaně připevněná splývavá róba, která se leskla jako modré perly z jižních moří.

Asano se zdráhal promluvit. Oslňující cizinka totiž vypadala, jako by byla pohroužená do hluboké meditace. Náhle však otevřela oči a řekla mu: „Ano, také tě vidím.“

Pak se Asano probudil.

Nebylo to poprvé během jeho pobytu v Edu, co se mu špatně spalo a zdály se mu zvláštní sny. Nesnášel tohle město a nesnášel i povinný pobyt na šógunově dvoře. Dnes ho tady ale čeká poslední den a potom se bude moct i s manželkou vrátit na svůj hrad v provincii Akó. Postačí, když přečká slavnostní obřad.

Při té představě ho zachvátila nervozita. Za normálních okolností by prostě jenom sledoval pompézní dvorský ceremoniál, jenomže tentokrát byl určen losem jako jeden ze šógunových oficiálních zástupců, kteří se setkají s císařovými vyslanci. Ti sem přijížděli velice zřídka, a tak muselo být všechno naprosto dokonalé.

Asano se ze své povinnosti pokusil vykroutit výmluvou, že je jen obyčejný venkovský šlechtic, který se vůbec nevyzná ve dvorských způsobech. Ve skutečnosti však byl velice uzavřený člověk a nedokázal si představit, že bude plnit jakékoliv povinnosti při tak přísně oficiální příležitosti. Navíc byl nemocný – už potřetí během tří měsíců ho trápilo nachlazení. Dvůr však jeho žádost zamítl a přidělil mu jako dohlížitele šógunova hlavního ceremoniáře Kiru, jímž Asano z duše opovrhoval. Tenhle člověk ochotně přijímající úplatky pro něj představoval zosobnění úpadku, který dusil celé Edo.

Kira očekával, že dostane za svou pomoc zaplaceno, avšak s tím Asano rozhodně nepočítal. Bylo mu teprve pětatřicet let, ale pevně se řídil starodávnými způsoby a žil podle toho, jak mu velela samurajská čest. Věděl, že Kira dostává u dvora už tak dost peněz, a nehodlal ustoupit. Jejich vzájemná nevraživost dostoupila vrcholu a Asano byl s blížící se dvorskou slavností stále nervóznější. Věděl, že pokud se Kirovi zachce, může ho přede všemi zesměšnit.

Do místnosti se vkrádalo ranní světlo a rozhánělo jeho myšlenky. Asano si pomyslel, že by měl vstát a pustit se do zdlouhavého oblékání slavnostního oděvu. Aspoň mu tak rychleji uběhne čas.

Jakmile byl hotový, vydal se na hrad. Usedl do bohatě zdobené kabinky nosítek zavěšené na masivní tyči, kterou nesli dva muži vepředu a dva vzadu. Před nimi kráčel pátý muž, hrdě nesoucí prapor s  kamonem Asanova klanu. Jedině podle tohoto rodového znaku mohli lidé poznat, kdo sedí uvnitř.

Asanovi se ve stísněném prostoru kabinky, kam doléhal všechen okolní ruch, dělalo nevolno. V hlavě cítil tepavou bolest a žaludek měl jako na vodě. Strastiplná cesta přes tržiště pokaždé představovala potíže – jak pro něj, tak pro obyvatele Eda. Kdykoliv tudy totiž procházela svita nějakého šlechtice, všichni lidé na ulici – obchodníci, zemědělci i žebráci – se museli zastavit, padnout na kolena a uklonit se. Nesměli dokonce ani zvednout oči a podívat se, kdo ten vznešený člověk vlastně je.

Přestože jim nikdo nestál v cestě, cesta do šógunova hradu trvala Asanovým průvodcům celé dopoledne. Jakmile se za nimi zavřela brána vnitřních hradeb, Asano s úlevou vystoupil z nosítek a zamířil k Síni tisíce rohoží. Cestou se zdravil s ostatními šlechtici, kteří dorazili na místo před ním. Nikdo z nich tu nebyl dobrovolně. Všichni kromě něj zaplatili Kirovi za pomoc při dnešním slavnostním obřadu a teď si Asana měřili zkoumavými pohledy a uvažovali, jak se mladý pohledný muž se vším vypořádá.

V tu chvíli před ně předstoupil ceremoniář Kira ve slavnostním úboru, jímž všechny přítomné naprosto zastínil. Usmál se na ně a přitom odhalil černé zuby.

Ohaguro neboli začerňování zubů bylo původně vyhrazené gejšám a vdaným ženám, které se už staly matkami, ale postupně si ho oblíbili i někteří šlechtici a příslušníci vyšší společnosti. Nejprve se musel rozpustit v octovém roztoku jakýsi kov a do něj se pak přimíchal čínský prášek sumach . Tato tříslovina ze škumpy proměnila hnědou zapáchající tekutinu v černý vazký lak. Aby zuby zůstaly trvale černé, musely se potírat tímto lakem každých několik dní. Asanovi to připadalo odporné a spatřoval v tom další důkaz marnivosti a úpadku, které nahlodávaly celý dvůr. Při pohledu na Kiru si pomyslel, že starý ceremoniář vypadá jako ještěr se zahnívající tlamou. Své znechucení se nijak nesnažil skrýt a záměrně se odvrátil, aby Kira pochopil, že jím pohrdá.

Když Asano vešel do síně a zůstal stát vedle dveří, přitočil se k němu nějaký sluha. „Odpusťte, pane, ale můj pán mě poslal, abych se vás zeptal, kdy přesně začne obřad.“

Než Asano stačil odpovědět, ozval se Kira tak hlasitě, aby ho slyšeli všichni v síni. „Toho se nevyptávej, ví toho ještě méně než ty.“

Síň se ponořila do ticha. Asano nevěřil vlastním uším. V tu chvíli k němu Kira přistoupil a pošeptal mu, aby ho ještě víc pokořil: „Tak vidíte, mladý pane – když chci, můžu vám pěkně znepříjemnit život. Přesto jsem vám stále ochoten pomoct, ačkoliv jste pro mě jenom vesnická opice.“

Asano, v němž po Kirových slovech vzkypěl vztek, okamžitě tasil meč.

Všichni zděšeně zalapali po dechu. Takový incident v šógunově hradu se rovnal zradě a jisté popravě. Zdravý rozum Asana varoval, aby to nedělal, protože pokud Kiru zabije, zničí svůj klan i dobrou pověst. Právě o tohle totiž ceremoniáři šlo. Takže když Asano sáhl po zbrani, vlastně tím splnil jeho přání – naprosto ho zničit.

Rozum ho však úplně opustil. Chvějící se rukou pozvedl meč a sekl jím Kirovi po hlavě. Jenomže právě ve chvíli, kdy ji zboku lehce zasáhlo ocelové ostří, vešel do síně šógun Cunajoši. Čepel meče se svezla Kirovi po čele a zanechala na něm krvácející ránu. Zraněný muž se bezvládně svezl na zem a všichni se k němu za halasného povyku rozběhli. Už na první pohled poznali, že rána není hluboká a že ceremoniář přežije, protože Asano neměl dost sil, aby ho zabil.

Asano, naprosto zaslepený vztekem, znovu zvedl meč k další ráně. Ostatní šlechtici i členové jejich doprovodu se však na něj vrhli a začali volat na pomoc strážce stojící před síní.

Šógun Cunajoši zděšeně ustoupil dozadu a zároveň kdosi vytrhl Asanovi meč z ruky. Jakmile mladý daimjó přišel o svou zbraň, poněkud se uklidnil. V hlavě mu však stále bušilo do té míry, že nebyl schopen rozumně uvažovat. Pouze stál s ohromeným výrazem mezi ostatními šlechtici, kteří ho pevně drželi. Co se to stalo?

Šógunův zástupce Ródžu hromovým hlasem zvolal: „Zneuctil jsi šógunův dům! A jeho zákony!“

Asano padl kajícně na kolena a předklonil se až k zemi.

Nikdo ani nedutal. Před sedmnácti lety zemřel v téže místnosti šógunův nejvyšší rádce. Tehdy se šeptalo, že za jeho popravou stál sám šógun. Proto Cunajoši vnímal Asanův výpad jako osobní urážku.

Asano zůstal nehybně klečet, čelo přitisknuté k podlaze. „Prosím o odpuštění. Pro můj čin neexistuje žádná omluva.“

Šógun rozezleně vyšel ze síně, aniž na Asanovu omluvu jakkoliv reagoval. Ródžu se vydal za ním a cestou pokřikoval: „Slavnostní obřad je v troskách! Pošlete všechny domů!“

Asano zůstal celé hodiny klečet v předklonu na podlaze a čekal, jak s ním jeho věznitelé naloží. Mezitím se snažil pochopit, proč nad sebou tak náhle ztratil kontrolu. Skutečně toho člověka tak nenáviděl, že byl kvůli tomu ochoten zahodit vlastní život? Odpověď však nepřicházela a mladý šlechtic pouze cítil nesmírná muka.

Nakonec ho strážci odvedli z hradu do sídla šlechtice Tamury, kde měl vyčkat šógunova rozhodnutí. Mezitím mu dovolili napsat dopis manželce, v němž jí vylíčil všechno, co se dnes odehrálo. Doufal, že psaní dostane do rukou i Oiši Kuranosuka Jošio, jeho první sluha – kerai , jemuž věřil víc než vlastnímu bratrovi. V Oišiho rukou teď spočíval osud celého rodu a Asano se úpěnlivě modlil, ať kerai dokáže napravit škody, které dnes jeho pán způsobil.

Krátce poté, co dopis dokončil, vešel do místnosti šógunův posel a nahlas přečetl rozsudek: „Šógun Cunajoši nařizuje, aby urozený pan Asano ještě dnes spáchal seppuku .“

Asano oněměl. Byl už připravený, že ho možná čeká trest smrti, ale nechápal, že šógun vyřkl ortel nad člověkem v jeho postavení tak rychle. Nebude mít ani čas uvést do pořádku své domácí záležitosti.

„Jeho manželka odejde navždy do vyhnanství a veškerý majetek Asanova klanu přejde pod šógunovu ochranu.“

Každé slovo rozsudku na něj působilo jako jedovaté žihadlo. Všech tři sta samurajů z jeho klanu přijde i se svými rodinami o domov i o živobytí. Asano musel soustředit všechny síly, aby vyslechl další poslova slova. To nejhorší přišlo nakonec.

„… Asanovo jméno a jeho rod budou odstraněny z Dvorské knihy.“

Když to Asano uslyšel, měl náhle pocit, jako by se odpoutával od své tělesné schránky. Celá historie jeho klanu skončí v zapomnění. Šógun mu prokázal laskavost pouze v jediné věci – přiznal mu právo spáchat seppuku a zemřít se ctí.

Seppuku představovalo pro samuraje nejtěžší zkoušku a nejvyšší možnou oběť, která zároveň poskytovala Asanovi příležitost odčinit svůj prohřešek. Stejně jako mnoho jiných lidí věřil, že pokud ho karma dohnala na pokraj smrti, je lepší zemřít vlastní rukou, protože takto ho už nebude pronásledovat do dalšího života.

Šógunovi muži odvedli Asana do zahrady, kde leželo rozvinutých několik vrstev bílé bavlněné látky. Uprostřed byl umístěný malý stojan s dýkou. Vedle Asana stál se stoickým klidem jeho kaišakunin  – sekundant, který mu měl nakonec setnout mečem hlavu.

Asano se převlékl do slavnostního bílého kimona, poklekl a pak se posadil na paty. Z dřevěného stolku si vzal kalíšek saké a čtyřmi doušky ho vypil, jak velely zvyklosti spojené s rituální sebevraždou. Na list waši , papíru vyrobeného z listů moruše, pak napsal podle starého zvyku poslední krátkou báseň před smrtí. Nic ho nenapadalo, ale přesto pohyboval štětcem po papíru.

Já musím do dáli jít.

Nevím, co počít

s jarem, jež kolem raší.

Taková báseň rozhodně neudělá na nikoho dojem, pomyslel si a zastyděl se. Pak si svlékl horní vrstvu oděvu a zastrčil rukávy pod kolena. V rukou pevně sevřel chladnou dýku a přitom si vybavil sen o té podivuhodné ženě z Egypta, která seděla na vrcholu hory. Věděla snad, že nadcházející den je dnem jeho smrti?

Zatímco se chystal ukončit svůj život, vybavil si poslední slova, která mu řekla:

„Tento život je jen mžik mezi začátkem a koncem.“

Asanovi zněla její slova v hlavě ještě v okamžiku, kdy mu dýka probodávala břicho. Dokonce ani necítil, jak mu kaišakunin stíná hlavu.

V té chvíli byl už mrtvý.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .