1

Dnes mě uprostřed noci probudil hluk. Nebylo to Iosifovo chrápání, ten v tu chvíli — což je u něj zvláštní — tiše spal po mém boku, napůl utopený ve výplni matrace. Zůstala jsem natažená s pohledem upřeným na bukové trámy podpírající strop, pevně jsem svírala prostěradla a hledala oporu, kterou mi lněné záhyby, tak jemné, odepřely. Hodnou chvíli jsem se ani nepohnula, ramena svěšená, pěsti zaťaté. Chtěla jsem znovu jasně zaslechnout ten zvuk, abych jej mohla přiřadit k některému z našich zvířat a mohla se tak v klidu vrátit ke spánku. Kromě proudění vzduchu pohybujícího větvovím vzrostlého dubu jsem však nic nezaznamenala. A tehdy mé útroby zčistajasna sevřela úzkost ze staré báchorky o vetřelci s očima vyprázdněnýma chamtivostí a začala je pomalu užírat.

Je srpen, pásky žaluzií jsou otevřené až na doraz a provoněný vlahý větřík pohupuje záclonkami. Roztančí je tak krásně, že v tuto roční dobu, když nemohu usnout, usedám opřená o rám okna a unešeně se dívám, jak se vlní jako noblesní korouhve. Vdechuji vůně, které se nesou vzduchem a občas vytlačují z pokoje pachy po zatuchlině. Přicházejí ve vlnách, stejně jako když moře ukládá na břeh zbytky ztroskotané lodi. Na jaře, zvláště když padá soumrak, všechno prostoupí aroma rozkvetlých pomerančovníků. Nějaký čas předtím, než se tak stane, stromy vždycky vyšlou posla. Dny jsou ještě chladné, ale prchavá nitka náhle oznámí, že tady někde v okolí byl život vyzván ke svému znovuzrození.

S pěstmi plnými látky a se zavřenýma očima jsem se zkoušela soustředit na venkovní temnotu. Představila jsem si, jak nakukuji na zvýšenou verandu nad provoněným trávníkem kolem domu a pak zaměřuji pozornost k průčelí, k místu, odkud se pozemek svažuje do údolí. V dálce blikotají plynové lucerny ze vsi, která jako v obléhacím šiku šplhá po úbočích stoupajících k hradu. V myšlenkách sestupuji po dřevěných schůdcích a ujdu několik kroků vlhkou trávou až k plotu obepínajícímu zahradu na spodní terase. Nic tam neslyším, ani chřestivé tření seschlého kukuřičného listí.

Otočím se zpátky k domu, abych prošla zadní část pozemku. V květináčích připevněných ke sloupkům verandy bují zmatené tvary. Ze stříšky nad nimi visí poplašný zvonec a jeho provaz se jich téměř dotýká. Nalevo od domu se tyčí velký dub, mocná a důrazná bytost, koruna stromu prorůstá zčásti až pod stříšku. Na druhé straně, mezi obydlím a cestou, malá stáj se zamřížovanými okénky a s hřbetem poskládaným z pálených tašek. Uvnitř není slyšet ani klisnu, jak hrabe podkovami o břidlicovou podlahu. Není slyšet ani Kaisera, našeho psa, což se ostatně dalo čekat, protože je to nepochybně to nejlhostejnější zvíře, jaké si lze vůbec představit. „Měla byste si pořídit slípku, aby vám statek hlídala,“ řekl mi jednou listonoš. „S oškubaným krkem by i kvočna naháněla víc strachu.“ Možná že jsem se nad tím nápadem pousmála a určitě jsem mu dala za pravdu, jen aby rychle odešel.

Zdá se, že v okolí vesnice už celé týdny slídí rys nebo možná vlk, prý již zardousil několik hus a dokonce i jakési jehně. Vyprávěl mi to doktor Sneint na posádkové ošetřovně, když jsem byla naposledy na hradě Iosifovi pro léky. Zatímco jsem si ukládala lahvičky do brašny, doktor vstal, letmo přehlédl hřbety v knihovně, pak vytáhl atlas iberské zvířeny a rysa mi ukázal. Na rytině mě zaujaly pejzy splývající z obou stran podél tlamy a zašpičatělý tvar uší. „Licousy,“ poznamenal lékař, když jsem prstem přejela po této části ilustrace. „Také by to mohl být vlk nebo liška,“ řekl mi. „Musíte hledat trus, nejlépe někde při cestě vedoucí k vám domů. Až na něj narazíte, rozhrňte ho a podívejte se, zda je v něm hodně chlupů.“ Představa, jak hledám lejno a vrtám se v něm, se mi v tu chvíli zdála odporná, ale později, to už jsem byla na cestě domů, jsem výkaly našla a neodolala jsem pokušení, abych je klacíkem nerozhrábla. Nebylo mi to nepříjemné. Byly cítit králičinou a podle jejich vzhledu by člověk usoudil, že se ta zvířata živí jen chlupy.

Vstala jsem a rozsvítila lampičku, kterou mám na nočním stolku. Vyklonila jsem se přes parapet a pohybovala jsem světlem ze strany na stranu a pátrala po známkách přítomnosti zvířete. Hned jsem si však všimla, že měsíc v úplňku vrhá víc světla než moje svítilna, a tak jsem ji nakonec zhasla. V každém případě jsem nic divného nepostřehla. Možná ho světlo vyplašilo. Naše zvířata zůstávala dál v poklidu a já jsem nechala, aby mi vlahý vzduch stoupající z údolí laskal tvář. Úplněk barvil oblaka zavěšená nad vzdálenou plání podivnou žlutí. Zavřela jsem okenice a vlezla znovu do postele. Jak se ke mně navracel spánek, zadívala jsem se znovu do stropu a uvědomila jsem si, že v téhle části země dubové lesy nerostou.

2

Poprvé ho spatřím v pokročilém dopoledni, když ošetřuji muškáty. Záhyby jeho saka se derou bílým síťovím plotu, který vede do zahrady, přímo přede mnou. Iosif odpočívá v houpacím křesle vedle mne, ačkoli tvrdit, že odpočívá, je jaksi nadbytečné, poněvadž vlastně polehává celý den. Na lůžku, v křesle v obývacím pokoji a ponejvíce tady, na verandě. Každé ráno ho zvednu, obleču ho a usadím, kam je to podle ročního období právě vhodné. Vezmu ho za loket a on se kratičkými krůčky nechá vodit sem a tam jako poslušný pejsek. Nemoc ho scvrkla do titěrného obrazu toho, čím býval. Muž, který měl na povel celé divize, který rozhodoval o životech ostatních, obléhal města a popravoval nepřátele a vzbouřence. Kladu si otázku, zda jeho někdejší protivníci, ti, které si podmaňoval, dokud z nich nenadělal nevolníky svého majestátu, ještě stále chovají prapůvodní vztek, s nímž bezpochyby skládali zbraně k nohám tohoto muže, v jehož stínu jsem žila a jehož stín je dnes všechno, co dýchám. Jeho mysl pracuje přerývaně, a stejně jako je schopen strávit dva týdny mlčky, se svěšenou hlavou, občas i s podělanými kalhotami, nezpůsobilý sám o své vůli vstát, je také schopen začít náhle rozkazovat. V těchto mezičasech neurčitého trvání se zapojuje do každodenního života tak naplno, že se zdá, jako by nikdy naplno žít nepřestal. Někdy se navrací a chová se stejně jako vrtošivý marod. Když jsme v kuchyni a sleduje mě, jak krájím zeleninu, vyžaduje, abych dělala velké kusy, a vysvětluje mi už bůhví pokolikáté, že má přece rád, když cítí, co jí. „Nechci žádnou kašičku, ženská. Ta je pro děcka a já nejsem žádné děcko.“

Jsou chvíle, kdy se jeho rozum vztáhne zpátky k minulosti a on se na mne obrací, jako bych byla součástí jakési vzpomínky. Oslovuje mě „veliteli Schultzi“ nebo „můj kvítečku“, buď po vojensku, nebo pro změnu přesladkým tónem, přijde na to. A divné je, že nikdy v životě, ani když jsme byli zasnoubeni, mi takhle neřekl — „můj kvítečku“. Člověk by si řekl, že se ve skulinách jeho mozku znovu zazelenaly staré touhy nebo vzpomínka na jinou ženu, po níž bezpochyby dychtil za svých dlouhých nepřítomností v dobách, kdy vojenská tažení následovala jedno za druhým a kdy to vypadalo, že Impérium nakonec obsadí celou zeměkouli.

Muž, který už ke mně bohudík léta nechodí, je oním mužem, jenž kdysi otřásal základy mého světa. Jak ten se dokázal rozběsnit, když malý Thomas správně neskloňoval nebo když se vracel celý ušmudlaný ze zahrady! Popadl ho za ucho a tahal tak, že hocha skoro nadzvedl. Cloumal jím a chlapec nejednou schytal pár pohlavků nebo šlehnutí přes prsty dřevěným pravítkem. Žadonila jsem, aby ho pustil, vždyť je to jen malý kluk, a on se v tu chvíli obrátil a zahltil mě kalem svého pohledu. Pohledu člověka, jenž se k prasknutí nachlemtal vroucí lidské krve. Pohledu, jehož připomínka mě ještě dnes rozechvěje a jehož stopy dosud zůstávají na dně jeho očí.

„Zatracení zavíječi,“ říkám si a pozoruji proděravělé stonky. Je nemožné je vyhubit a každoročně musím spoustu rostlin vytrhnout a spálit za domem, neboť je to jediný způsob, jak dosáhnout toho, aby pohroma nepoškodila zdravé rostliny. Uchopím je za stonek a pootočením je uvolním z kořenáče. Na podlahu popadá tmavá zem, vždycky svěží a pěkně hutná, a vytvoří houbovité hromádky, které pak přiložím k nosu, abych se nechala omámit jejich vůní.

Zvednu hlavu a zadívám se na široký obzor roviny Tierra de Barros, a tu spatřím jeho tmavé sako, jak se pasíruje skrz bílé laťky a špinavé proniká na náš pozemek. Kaiser se k němu přiblížil a zvědavě ho očichává z naší strany plotu.

Aniž z muže spustím oči, vstanu, pomalu ustupuji k otevřeným dveřím a beru ručnici, kterou máme zavěšenou v přijímacím salonu. Musím si stoupnout na špičky, abych dosáhla na řemen s nábojnicemi. Kdyby hrozilo násilí, kdyby tam namísto žebráka byl třeba zloděj a pokoušel se dostat do domu, ani bych neměla čas ho zahnat. Nemůžu si ale dovolit, aby měl Iosif nabitou pušku na dosah ruky. Znovu už ne.

Prsty se mi chvějí, zatímco vsouvám nábojnici do hlavně. Zaklapnu zbraň, scházím ze schodů a kráčím směrem k němu. V určité vzdálenosti se zastavím, přitisknu si pažbu pevně k rameni a doufám, že se střetnu pouze se zbloudilým opilcem, na nějž — přeji si — by měl stačit obyčejný smeták.

„Tady být nemůžete,“ říkám mu. „Tohle je soukromý pozemek.“ Neodpovídá, ani se nehýbá. Nepootočí hlavu, aby se na mne podíval. Z této strany plotu mohu zahlédnout pouze jeho rozcuchané a ušmudlané temeno. Vyčkávám. Kaiser strčí čumák mezi laťky a pošťuchuje ho v přívětivé nápodobě mého podupávání, stále netrpělivějšího. Trochu se přiblížím, párkrát se ho dotknu pažbou a ustoupím. Dál sedí bez hnutí a já si na okamžik představím, že je mrtvý. Bokem postupuji k brance, kterou se schází do zahrady. Chtěla bych nakouknout na druhou stranu a přitom od něj neztratit odstup. Je to štíhlý muž, oblečený do tmavého saka, které jsem už zahlédla, a do černých kalhot. Zády se opírá o laťky, nohy natažené, hlavu skloněnou a ruce na stehnech obrácené dlaněmi vzhůru. Vedle něj leží kufr a na něm hnědý klobouk. Na žebráka ani na opilce nevypadá, a kdyby se neušpinil od prachu, jak si sedal na zem, mohl takhle oblečený vejít téměř kamkoli.

„Musíte odejít,“ trvám na svém se zbraní v náručí a teprve v té chvíli ke mně otočí hlavu, ale nezvedne ji. Čelist má pokrytou ulepeným prořídlým strništěm bílých vousů. Košile mu na límci hraje do žluta, sako mu je velké.

„Peníze vám nedám.“ Kaiser už se za ním stačil natáhnout na zem, natěsnaný k mužovým ledvinám, neužitečný jako hrst zvlhlého střelného prachu.

Žádná odpověď.

3

Navzdory horku jíme na verandě, což nikdy neděláme. Puška opřená o zábradlí, neustále po ruce, a v mé kapse pěkná hrst nábojnic. V tomto ročním období obvykle obědváme v kuchyni, v zadní části domu. Tam jsou okna neustále zastíněna větvemi dubu.

Usazuji ho do čela stolu a servíruji mu jídlo. Vždycky střídmé, připravené po našem, nepříliš ovlivněné zdejší kuchyní, ačkoli občas, když mi zahradník nabídne zvěřinu, uvařím k ní jeden z několika mála místních pokrmů, které jsem se naučila připravovat — rýži na mandlích. Iosifovým oblíbeným jídlem bylo vždycky to s křepelkou, ale od chvíle, kdy onemocněl, nedokáže si poradit s masem mezi kůstkami a já už po těch letech nejsem ochotna mu stravu krájet na kousíčky.

Když dojíme, Iosif usne, obtočený oblým opěradlem houpacího křesla. Z úst mu stékají pramínky slin a já už — jako u tolika dalších věcí — ani nespěchám, abych mu je setřela. Aniž z cizince spustím zrak, sestupuji ze schodů a vyklopím zbytky jídla do plechovky pro psa. Ten vyskočí, jakmile mě vidí přicházet, protáhne se a spokojeně popoběhne k žrádlu. Muž se za celý den nepohnul ani si nesundal sako a já si představuji, jak se takhle navlečený v srpnovém slunci potí.

Stojím bez hnutí, u nohou Kaisera, který šmejdí čumákem v plechovce a křupavě drtí stoličkami kosti, a kladu si otázku, proč nezazvoním na zvonec. Proč neupozorním posádku. Za chvilku dorazí četa vojáků a odvedou si ho. Zmizí po cestě a už ho víckrát neuvidíme. V případě, že by posluhoval v nějaké domácnosti ve vsi, dali by zavolat jeho pána, aby si ho vyzvedl na strážnici. Nejdřív ho vojenský katan zbičuje a pak si už majitel doma sám rozhodne, jak s neposlušným sluhou naloží. Vždycky to takhle chodilo, přinejmenším tady v této kolonii.

Kdyby to bylo nutné, můžu ho také zabít já. Při sebemenším pohybu, jakmile se jeho hlava objeví nad špičkami latěk, popadnu ručnici a ustřelím mu lebku. Pak přispěchají vojáci vyburcovaní výstřelem a budou se vyptávat, co se stalo. Bude stačit, když jim řeknu, že ten muž se pokoušel vniknout na pozemek nebo že vyhrožoval mně či Iosifovi, a bude po všem. Přivážou ho na koňský hřbet a odvezou si ho. Je to tak jednoduché. Mně by však trvalo celé dny, možná i týdny, než bych mohla klidně usnout. S těmito lidmi si musejí poradit naši muži. Ti, kdo vědí, kdy mají vystřelit a proč. My ženy jsme je sem jenom doprovázely. Tisíce kilometrů od domoviny, sem do tohoto kouta cizokrajného jihu, jejž jsme proměnili v přívětivé a malebné místo k odpočinku.

Celé odpoledne prosedím, chvílemi šiju a chvílemi se jen tak dívám směrem k plotu. Puška je dál na svém místě a připomíná mi, že nehybnost toho muže z něj ještě nedělá neviňátko. Po mém boku si Iosif pobrukuje nějakou melodii. Bezbarvé znění staré polky, velice módní za našeho mládí. V jeho pomateném podání by ji nepoznal ani samotinký autor.

Může zůstat tam, kde je, ale ne věčně. Pokud by si tohle místo nevybral k umírání, jednou přece bude muset vstát, aby se napil, aby se najedl, aby se vyprázdnil. Budu-li čekat dost dlouho, uvidím ho, jak se zvedá. Snad potom odejde nebo naopak vyrazí směrem k nám, zuby zaťaté a žíly na spáncích naběhlé. To pak odhodím práci, vstanu a přitom sáhnu po pušce. Budu mít času tak akorát, abych si zbraň přiložila k rameni a se zavřenýma očima stiskla spoušť. Potom pár vteřin ohlušení a temnoty, dokud se pulzování v uších neutiší nebo dokud nebudu mít odvahu otevřít oči a podívat se na konec výjevu.

4

Na sklonku odpoledne mu přistrčím podnos s talířem dušeného masa, chlebem a karafou vody. Příbor mu nedávám. Nechám tác v určité vzdálenosti, na schodech vedoucích dolů do zahrady, kde moje zelenina přijímá sluneční světlo, obklopena olivovníky a fíkovníky.

„Snězte, kolik chcete, a běžte pryč,“ říkám mu. „Ať vás ani nenapadne chodit za ten plot, jinak po vás střelím.“

Z masa na schodech se kouří. Ticho je vhodný prostor pro tajemství a tenhle muž mě tím svým rozčiluje a zároveň jaksi provokuje. Omezuje moje možnosti, pohrdá mnou. Možná jen nerozumí tomu, co říkám. Kdyby to byl zloděj, už by dávno celý dům vybílil, aniž bychom Iosif nebo já mohli klást odpor. Anebo Kaiser, tak poddajný, tak dychtivý po lidských rukách. Kdyby si býval přišel pro jídlo, byl by o ně požádal. Z místa, kde je, by nejdříve upoutal moji pozornost a pak by spojil prsty, přiložil by si je k ústům a několikrát by se jimi rychle dotkl rtů. Ať už přišel od vesnice anebo cestou od La Parry, je prakticky nemožné, aby dospěl až sem a nenarazil přitom na nějakou hlídku.

„Tady nemůžete zůstat. Vnikáte na cizí pozemek.“ V té chvíli se muž pootočí a poprvé se na mě zadívá, ale zrak nepozvedne výš než na úroveň mého pupku. Ustoupím o několik kroků, překřížím paže na prsou. Chráním se.

V tuhle denní dobu a na vzdálenost, v níž se od něj nacházím, nerozpoznávám jeho rysy. I kdyby bylo světlo, pohled natolik sklopený bych si stejně nedokázala nijak vyložit. Vydrží v tomto postoji, dokud se — možná z omrzelosti — nevrátí do pozice, v níž strávil celý den. Chvilku si myslím, že se znovu pohrouží do své zkroušenosti, avšak najednou se jeho ruce zapřou do prachu a on se začne pomalu zvedat. Znovu couvnu. Puška leží daleko u zábradlí, s hlavní mířící k prvním hvězdám.

Neblíží se, nevyhrožuje, ani na mě nepřátelsky neposunkuje. Naopak, vypadá, že se mi chce jen tak ukázat. Postava středního vzrůstu, tmavé vlasy, nahrbený, kdoví zda věkem či následkem hodin strávených zády k ohradě. Cíp košile mu čouhá z kalhot. Dívá se mým směrem, ale ne na mě. Má jizvy po celé tváři. Člověk by řekl, že mu ji jakési dítě rozedralo ostrým předmětem. Tmavé a zadumané oči, které si prohlížejí dům za mými zády a těkají po jeho obrysech.

Oklepe si prach z kalhot, zastrčí košili, upraví sako, zapne knoflíky a otočí se. Překvapená ho sleduji, jak kráčí podél bílého plotu, avšak nikoli směrem k brance vedoucí na cestu, nýbrž ke schodům klesajícím do zahrady. Projde kolem podnosu s jídlem, vejde mezi záhony a schází podél spodní zdi, až se nakonec ztratí mezi olivovníky dole v údolí. Hodnou chvíli zůstávám nehybně stát, obestřena hudbou cvrčků a cikád, a snažím se, aby vyzáblá postava, která proseděla den opřená o laťky, opustila moji mysl. Marně.

5

O tři dny později, když se vracím z projížďky na koni, nacházím branku pootevřenou. Zkouším zjistit, co je za zdí, ale mandloně lemující cestu mi zabraňují přehlédnout celý pozemek. Rozeznávám prejzovou střechu nad verandou, trávník kolem ní a některé části zahrady. Nastavuji ucho směrem k domu, ale nejsem schopna zachytit zvuky, které by mohly zaznívat zevnitř obydlí.

Nemohu rozezvučet zvon, pokud se nedostanu ke schodům. Otočím se, a ačkoli mne zřetelný obraz hradní věže nijak neuklidní, nabídne mi alespoň jedno východisko. Trhnu uzdou ke straně a Bird po povelu udidlem provede půlobrat. Pobízím ji bičíkem, aby zrychlila krok, avšak podkovy po břidlici na klesající cestě podklouzávají a zvíře opatrně přizpůsobuje pohyby tak, aby neupadlo. Výsledkem je pomalejší postup, než kdybych šla pěšky. Seskakuji, popadnu zvíře za ohlávku, táhnu za ni, ale rychleji jít nedokážu. Oddechuji stále úzkostněji. Jestli se někdo dostal na pozemek, zrovna teď může útočit třeba na Iosifa, hrabat se v zásuvkách, vyhazovat vzpomínky a strkat špinavé ruce do mých písemností.

Zastavuji se. Posádka, nyní tak vzdálená. V takových okamžicích se znovu sama sebe ptám, proč jsme si museli vybudovat domov zrovna tady, tak daleko od vsi a od hradu. Proč jsem přitáhla Iosifa až sem, na tohle úbočí, místo toho, abych uposlechla rad prvního konzula, když nám sděloval, že si můžeme vzít některý z panských domů na konci Nové ulice. Předal nám přípis, který uchovávám v psacím stole a po němž vetřelec možná právě teď dupe. „Generální štáb rozhodl, že důstojníci, kteří se význačným způsobem účastnili anexe Španělska, si budou moci přednostně vybrat obydlí v obci dle svého přání.“ Následuje pořadník jmen, v němž je Iosifovo jedním z prvních.

Uvazuji Bird k mandloni a v tichosti stoupám po pěšině až ke zdi, kde se opřu, abych mohla pozorovat náš pozemek. Cítím, jak mě nábojnice, které schovávám v sukni, tlačí na břiše. Kromě zurčení vody a pohybu větví fíkovníků nepozoruji nic nezvyklého. Jdu dál do kopce, skryta za kamennou zídkou, dokud nemám výhled na zadní část domu. Okna jsou zavřená a po Kaiserovi a slepicích ani vidu ani slechu. Vracím se k brance s nadějí, že ten, kdo ji nechal otevřenou, je onen blázen, na nějž jsem narazila před několika dny. Ze všech možných útočníků mi připadá nejneškodnější. Za rohem se objeví pes. Přejde louku směrem do zahrady. Sleduji ho, dokud se nezastaví a neschoulí se vedle muže. Klečí u keříků rajčat. Tiše, rukama opřený o zem.

Proklouznu pootevřenou brankou a scházím po svahu, nedbajíc na štěrk, který jej pokrývá, a skoro mi podklouznou nohy. Moje mysl již hmatá po nábojnici a svěšuje ručnici.

Dřevo na verandě zapraská pod mýma nervózníma nohama. Aniž spustím zrak z místa, kde se muž nachází, šmátrám po vnitřní stěně, a když ucítím zbraň, nadzvednu ji za řemen. Z kapsy vytahuji patronu, otevírám hlaveň, a ačkoli jsem se zapřisáhla, že už ji nikdy nebudu mít doma nabitou, znovu se objeví ten matný záblesk mosazného plíšku uzavírajícího válec nábojnice. Teprve tehdy se rozpomenu na Iosifa, který se na mě upřeně dívá ze svého nehybného houpacího křesla. Zuby zaťaté, spánky napjaté. Nazve ho škodnou, zkurvysynem. Na dně očí se mu vrství kal, avšak v zornicích mu blyští krvežíznivá dychtivost lovce. Zadívám se do zahrady a zaklapnu pušku. V rukou pocítím suché cvaknutí záklopky zajišťující hlaveň. Přesný a důrazný zvuk, jenž ve mně podnítí sebedůvěru, kterou postrádám. Ocel hlavně bude mými ústy a napěchovaný střelný prach mým křikem.

„Nebudu vám víckrát opakovat, že jste na soukromém pozemku. Pokud teď hned neodejdete, budu střílet.“

S mužem to ani nehne. Pevně stisknu výřez dřevěné pažby, prst připravený na spoušti. Jasně vím, že po něm nevystřelím, ledaže by se mě pokusil napadnout. Přesto mě však jeho netečnost přivádí k zoufalství. Nedívá se na mě, nepohne ani jediným svalem, nedává najevo strach; ne ze staré a vyhublé ženy, ale ani strach z nabité a nevyzpytatelné zbraně. Z pušky v rukou někoho, kdo s ní střílel akorát po divokých husách a bažantech, které ze země sbírali skoro vždycky hluční nadháněči. Jaké kořalky to tihle lidé pijí? Proč vypadají tak netečně? Kam se poděla jejich důstojnost? ptám se.

Chystám se znovu promluvit. Upozorním ho na nedotknutelnost, jíž se těším díky tomu, že se nacházím na svém vlastním pozemku, protože Iosif je jedním z plukovníků, kteří tyto kraje vydobyli pro Impérium, i díky postavení, jež já sama v kolonii zaujímám. Chystám se to říct, ale v tu chvíli si uvědomím, že mužovo chování nepředstavuje žádné nebezpečí. Má ruce zabořené do záhonu. Jeho paže ve vyhrnutých rukávech vypadají jako šlahouny a jeho šíje, starý vrásčitý kmen vinné révy. Vztyčená hlava. Má oči otevřené a v nich nepřítomný pohled. Namodralý závoj, který je zastírá, jako by ho odděloval nejen od vidění věcí, nýbrž od samotného světa. Pomatená bytost nebo bytost ztracená v bůhví jakých vzpomínkách.

Kleče u záhonu rozryl rukama půdu, obnažil z hloubi vlhkost, poklad, na němž raší hebké plody. Bradu má potřísněnou mokrou hlínou, jako by se jí nasytil při nějaké hostině. Je tady. Přede mnou, tiše a s rukama vnořenýma do země.

6

Těch několik málo dní, které uběhly od chvíle, kdy jsem mu dovolila zůstat, jsou přesným otiskem jeden druhého. Zůstává ležet mezi záhony a v poledne, když ho už ani oplocení upletené z rákosu a fíkovníky nechrání před sluncem, vstává a jde nahoru, aby se usadil pod vzrostlým dubem. Potom, už večer, se vracívá k záhonům a znovu ulehá, jako by se vzpamatovával z prastaré únavy.

Kaiser se rozhodl vyměnit svěžest domu a naši společnost za společnost onoho muže. Proleží vedle něj většinu dne a povzbuzen vyskočí jedině tehdy, když mě zaslechne, jak mu vyklápím zbytky do plechovky. Zdá se, že tohle malicherné psovo zaujetí je jediná věc, jíž se teď jejich životy odlišují. Letní dny v nekonečné otupělosti.

Trávíme dopoledne uvnitř domu a podvečery na verandě a tváříme se, že se nic nezměnilo, že v naší zahradě žádný cizinec nepřebývá. Šiju a čtu nebo se o to alespoň pokouším, i když ve skutečnosti mě stravují myšlenky na toho, kdo mě uvádí do rozpaků a zneklidňuje zároveň. Občas se přiblížím k plotu, abych se ujistila, zda tam ještě je, stejně jako se čas od času zadívám na Iosifovu hruď. A když ho zahlédnu, s tím jeho prapodivným způsobem, jakým zabírá náš prostor, kladu si otázku, proč jsem mu dovolila zůstat, ačkoli — přísně vzato — z mé strany k žádnému výslovnému svolení nedošlo.

Buď jak buď, nebylo by to poprvé, kdy se nějaký zdejší podroušený vesničan dostal až na náš pozemek. Opíjejí se ve sklípku na Badajozské ulici a občas, když nenajdou cestu domů, zatoulají se do kopců. Nasávají, jen aby se opili. Není to žádné přátelské posezení, jen alkohol té nejhorší jakosti, který hltají, jako by to byla voda. Co to vedou za život, že nejsou schopni ovládnout své choutky? A co říct o jejich pánech, když se tohle děje? Nedokážou na své služebnictvo dohlédnout? Pomyslím na kojnou, která dávala pít Thomasovi, a představím si, jak našeho syna trávila svým mlékem sraženým pálenkou. I když popravdě, zrovna já si mám co stěžovat. Já, která jsem si už tolikrát všimla, že se v hrnku s drobnými prohrabovala ženská, co sem dochází ze vsi, aby poklidila dům a vyprala prádlo. Její blízkost je mi stejně nepříjemná jako blízkost většiny místních, kteří se mi připletli do cesty. Líní, tuctoví, zarputilí. A zahradník? Kolikrát jsem mu už musela dát peníze, aby koupil nové nářadí? Co by z těch lidí bez nás bylo?

7

Obyčejně mu nosívám snídani brzy, když je ještě noc. Sestoupím opatrně po schodech, přejdu louku a s pohledem upřeným na zem přes podnos se snažím, abych uprostřed té temnoty neškobrtla. Otevřu branku, nechám tác na kamenitém náspu, a teprve když zjistím, kde je, odcházím. Když se po notné chvíli protáhne, káva je už vystydlá, stejně jako chleba, který mu každý den opékám. Jednou jsem zvažovala možnost přizpůsobit se jeho časovému rozvrhu. Nemám žádné povinnosti, které by mi v tom bránily, dávám však přednost tomu, abych se nestřetla s jeho prázdným pohledem. Přestože již považuji jeho přítomnost prakticky za neškodnou, vědomí, že tam je, mi působí neustálé hučení v hlavě, a to od prvního dne, kdy se objevil.

Když však dneska přicházím, mezi záhony ho nevidím. Prohledám zahradní cestičky, obejdu zahradu po okrajích, místa mezi ovocnými stromy a dokonce i mezi ostružiním. Nenajdu ho však. Úlevně si oddechnu a pomyslím si, že je po všem. Že už ho konečně omrzelo tady být, šel dál svou cestou a vše se vyřešilo, aniž bych musela učinit nějaké rozhodnutí. Cestou zpátky k domu cítím, jak mi tráva pod nohama začíná šelestit suchem, neboť jsem se o ni nestarala od okamžiku, kdy ten člověk přišel. Nezalévám a nesekám ji už několik dní a ptám se, co asi řeknu zahradníkovi, až příště přijde nahoru na zahradu, aby ji posekal a ošetřil. Když už skoro vcházím do zahrady, zahlédnu ho, jak sedí opřený o kmen dubu, kde asi strávil dnešní noc. Chce se mi věřit, že spí. Zamířím ke stromu, pár kroků od muže položím jídlo na trávník a poodstoupím stejně tiše, jako jsem se každý večer kradla ven z Thomasova pokojíku, když jsem chlapce uspala. Jakmile však začnu ustupovat, muž pozvedne hlavu a začne jí pohybovat všemi směry, jako by sledoval komára, který mu krouží kolem kštice. Poodejdu o několik kroků a zahalím se do šálu. V tu chvíli vstane a pomalu se vydá směrem do zahrady. Nepohnu se, vyčkávám a sleduji ho, jak se vzdaluje. Na půli cesty se muž zastaví, natočí trup ke mně a zůstane tak, dokud se konečně nevydám za ním.

Dole u obdělávaných záhonů pro mne nastal okamžik, kdy se jeho život začal vracet zpátky. Nabere hrst půdy, přiloží ji k nosu, vdechne a přivře oči, jako by ochutnával víno. Poznávám ten výraz, napůl soustředěný a napůl unešený. Také já vyhledávám mezi svými kořenáči pařící se vůně, nádechy tlejícího dřeva, minerální žíly. Takty zasuté melodie, jež ke mně promlouvají o vlhkosti, soudržnosti či uspořádání hlíny.

Jeho projev je překotný a řeč nejasná. Sem tam ji prokládá nějakým slovem v našem jazyce, čímž mé rozpaky ještě vzrůstají. Ukazuje na dno údolí, jmenuje místa ve vsi, vyslovuje jména. Říká „Corredera“ a také cosi jako „Višňovka“, zajíká se a hryže se do rtů, křečovitě trhá hlavou. Pak zmlkne a hlava mu opět klesne na hruď jako tomu, jehož přemohl stud.

Stráví tak skoro celé dopoledne, vypouští nesouvislá slova, která se rozlétnou všemi směry. Někdy spřede celou větu, avšak většinou pronese jen jednoslabičné zvuky a je potřeba naslouchat celé hodiny, než se mužova zmatená výpověď a mé dohady setkají. Pochopím, že jde o nějaký příběh, a proto náhle vstanu a zamířím k domu. Vracím se se zápisníkem a s tužkou. Od té chvíle prosedím vedle něj dlouhé hodiny a budu pozorně sledovat rty muže, jenž jako by žil v osamění, netečný k přítomnosti ženy, která ho udiveně pozoruje.

Poté co večer uložím Iosifa, se znovu zaobírám poznámkami zaznamenanými během dne. Vytrženými slovy, větami, v nichž se jeho řeč mísí s mojí, zápisky o nějakém posunku či dokonce některým z mých neohrabaných náčrtků. Cítím, že každá poznámka je pilířem pobořeného mostu, a aniž tuším dosah svého počínání, chápu se pera, abych se pokusila ten most znovu vystavět, a píšu, že ho probouzí motor, který řve jako kovová, zavilá kočkovitá šelma, a že se podlaha, na níž leží, chvěje. Že ho bolí celé tělo, hlavu má otupělou a strupy zaschlé krve mu slepují vlasy k jedné straně hlavy. Proužky prašného světla pronikají škvírami do prostoru, kde se nachází, ale on jen stěží rozeznává tvary rozprostřené po zemi, natožpak jejich malátné pohyby. Venku, na druhé straně prken, rozmlouvá několik vojáků. Nad hlavou, kdesi nedaleko, zní zvony. Zvuky bez kadence, jež nesvolávají ke mši ani k pohřbu a které nejsou ani vyzváněním na poplach. Jako by si nějací ministranti jen tak hráli a věšeli se na provazy ve zvonici.

8

Probouzejí mě kovové rány. Světlo, které proniká otevřeným oknem, už ozařuje celý pokoj. Iosif spí po mém boku. Na psacím stole leží rozložené papíry ze včerejšího večera. Jsou zpřeházené, na nich kalamář a sací papír mimo své obvyklé místo. Vstávám, zahalím se do šálu a spěchám ven. Naleznu zahradníka u dvířek do ohrádky, s nářadím pro dnešní den. Pozdravím ho se zdvořilostí nepřiměřenou našemu vztahu, a přestože se snažím předstírat, že se nic neděje, pouhá moje přítomnost a přivítání jsou samy o sobě anomálií, s níž ani jeden neví, jak naložit.

Po chvilce vyhýbavých řečí o tom, jaké asi bude během dne parno a co s květy kručinek, mu nakonec oznamuji, že se následující tři týdny obejdu bez jeho služeb. Že po tolika letech pozorného sledování si chci vzít zahradu na starost sama. Zatímco k němu promlouvám, povytáhne obočí, lehce zakloní hlavu a poodstoupí. Když domluvím, rozhovoří se o množství práce, kterou zahrada v létě vyžaduje, a prohlíží si mne přitom od hlavy až k patě, možná proto, aby mi připomenul, že jsem dáma v letech a že v mém postavení není vhodné, abych tyto úkoly zastávala. Budu muset odhrnovat hlínu těžkou motykou, abych přivedla vodu mezi brázdy, svazovat snopy tak pevně, že mi mohou rozedrat kůži na rukou, budu muset vláčet větve, nosit vědra s dostatkem vody na zalévání celého trávníku kolem usedlosti.

Prosím ho, aby chvilku posečkal, a vracím se domů pro peněženku. Když jsem zpátky, vytahuji obnos odpovídající dnům, kdy nebude pracovat, a přidám i něco navíc. Nabídnu mu peníze a on si je bere.

Než odejde, melancholicky se rozhlédne po zahradě, jako bych mu odpírala dlouho očekávaný pamlsek, ačkoli ve skutečnosti tím pohledem pátrá po smyslu mého rozhodnutí. Ničeho neobvyklého si nevšimne. Nepochybně ani muže ukrytého u vysokého rákosového oplocení, po němž šplhají fazolky, nebo pod žilnatými listy dýňových keříků. Pak si na výraz úcty nadzvedne baret, vystoupá nahoru po náspu, a poté co za sebou zavře vrátka, vydá se na cestu zpět do vsi s více penězi, než co kdy v minulosti měl.

Vyjdu na svah a zůstanu tam, svírajíc pevně železné mřížoví, dokud ho neuvidím, jak mizí za zatáčkou u velkého fíkovníku. Když už mě nemůže vidět, sestoupím do zahrady, abych se přesvědčila, že je muž dobře schovaný. A teprve tehdy si uvědomím, že ho ukrývám. Ačkoli nejsem schopna uvést důvody, proč jsem mu dovolila zůstat, jsem si dokonale vědoma toho, že mám-li ho tady, porušuji zákon. Pravidlo, které zakazuje udržovat pravidelné styky s místními, aniž se to oznámí úředním místům, v tomto kraji konzulovi. Jsou známy případy osadníků, kteří po odhalení nepovolených kontaktů skončili dokonce ve vězení. K nejznámějšímu z nich došlo před několika lety někde v afrických koloniích, když jakási farmářská rodina, jak se psalo v novinách, přijala mezi sebe otroka a ten nakonec znásilnil jednu z dcer. Sluha skončil na šibenici a statkář, hlava rodiny, v žaláři za to, že podobnou důvěrnost umožnil. Imperiální týdeník se postaral o to, aby zpráva vešla ve známost se všemi podrobnostmi. Vzpomínám si, že jsme tenkrát s Iosifem na toto téma vedli několik rozhovorů. Byl to on, kdo mě upozornil, jak je divné, že o tak hrozné události informuje Imperiální týdeník. „Nepříjemnost,“ říkával, když mluvil o něčem, co by mohlo rozladit vybranou společnost.

Když mu v poledne přináším jídlo, zastihnu ho, jak stojí zády ke mně a kývá tělem, jako by chtěl čelem udeřit do kmene dubu. Mluví sám pro sebe nebo možná rozmlouvá s dubem či se svými vzpomínkami. Pokládám podnos na obvyklé místo, avšak tentokrát se ujišťuji, že zaslechl cinkání příboru. Přestane mluvit, zůstává však zády ke mně.

Ukážu si na hruď, vyslovím své jméno a okamžitě si připadám hloupě: „Paní Holmanová. Jmenuji se Eva Holmanová.“ Kaiser se přiblížil a čenichá nad talířem s rýží, který leží na podnosu. Přísně se na něj zahledím, dokud se celý uslintaný nestáhne na místo, kde muž dál nehybně stojí. „Paní Holmanová,“ zašeptám a už to chci vzdát. Víckrát už nikomu za zády své jméno nevyslovím. Byla to chyba. Tohle všechno je šílenství. Můj pošetilý pokus porozumět. A tehdy promluví. Zpočátku nerozumím, co říká. Kmen dubu jako by pohlcoval jeho slova. „Leva,“ pronese a stále to opakuje, zatímco odcházím domů, abych si přinesla zápisník.

Večer ukládám Iosifa na lůžko dříve než obvykle. Vyptává se mě na „žebráka“. Otálím s odpovědí, a zatímco sedí na matraci, zvedám mu ruce, abych ho nacpala do noční košile. Zpod paží mu visí dva rosolovité vaky. Stejným způsobem poklesává k zemi i celé jeho tělo.

Když potom usedám k psaní, jeho chrápání zní jako úsečné vlny tříštící se o hráz. S perem v ruce se na něj dívám a mám zvláštní pocit, že se ocitám uprostřed bitevního pole, mezi vojsky, jež vyčkávají, aby se mohla zničit.

Musím mírnit Iosifa a současně věnovat pozornost tomu, co mi ten muž ze zahrady, zdá se, chce sdělit.

Pero šelestí o papír, přívětivý zvuk vedle vlnícího se plaménku svíčky. Pokračuji v práci tam, kde jsem ji předcházejícího dne zanechala, a píšu, že se nemůže rozpomenout na to, jak dlouho už je v náklaďáku, ani na to, kde byl předtím. Také neví, jakým směrem se auto vydá, když se rozjede. Nejdříve si myslí, že jedou do Portugalska, a pak zase, že míří k Badajozu. „Tereso,“ zašeptá a přizpůsobuje hlas záchvěvům skříňové korby.

Výmoly ho uspí.

Nedokáže se úplně probrat ani tehdy, když náklaďák konečně zastaví a stroj přestane rachotit. Vibrování ustoupí zmatku výkřiků na druhé straně prken a šťouchancům uvnitř. Lidé, kteří přecházejí sem a tam, pokřikující vojáci, občas vzdálený výstřel, dětský nářek a štěkot. Zvenčí mlátí do dveří, s nemilosrdností kladiva. Leva, který leží v jejich blízkosti, se vyděsí a pokouší se prodrat do zadní části korby v domnění, že tam nalezne útočiště. Přitom klopýtne a padá na naříkající těla. Plazí se, a přestože se snaží sebevíc, nepodaří se mu dosáhnout cíle, neboť na nejzazší stěnu je již natlačená skupina lidí, kteří sem unikli dříve než on.

9

Mé tělo je časově nějak sladěno se sluncem. Tatáž osa, která jím otáčí, se musí prodlužovat a cosi ve mně spínat pokaždé, když se na východě kotouč ladně vyhoupne na obloze. Nezáleží na tom, je-li zima či léto, zda spíme s otevřenými nebo zavřenými okny, neboť se zpravidla budím těsně před rozbřeskem. Dokonce i dnes, kdy byl spánek nejen krátký, ale i plný nočních můr. Navzdory tomu se v určenou hodinu probudím, teple se zahalím a vycházím na verandu, kde opřená o zábradlí vdechuji aroma svítání, v době, kdy Iosif ještě spí a já dosud nejsem probraná natolik, abych na sebe vzala hořkost dní.

Chtěla bych takhle zůstat, pozdržet se v této přítomnosti vůní a vyklánět se z dřevěného balkonu, kdysi strážní věže sloužící teď sotva za opěradlo. Nemůžu tak ale setrvat a prožívat pouze přítomný okamžik, když ke mně z předešlé noci doléhají útržky jeho děsu, aniž bych tomu mohla zabránit. Skřípění západky na náklaďáku vnímám tak zřetelně jako teď vyhlazený dotek zábradlí, o něž se opírám. A mohu vidět, jak se otevírají dveře, cítím venkovní světlo, jak sem surově vniká a nutí mě, abych si chránila zrak. Mezi strkáním, hlasy a křikem vojáků rozeznává půltucet těl, která s ním cestovala, a také nové probleskující tvary, jak se derou nahoru na korbu. Než jeho zornice přivyknou novému jasu, dveře už zase zaklapnou, aniž mohl rozpoznat alespoň místo, kde se zastavili. S pohledem dosud otupělým cítí, jak se přibližují nová těla, a jakmile se auto dá znovu do pohybu, slyší, jak si šeptají. Potom se šepot v lomozu motoru a vrzání špatně promazaných pružnic stává hlasitější, až Leva nakonec dokáže porozumět tomu, co říkají.

„Kam nás vezou?“ vyptávají se jeden druhého. A také: „Kdo jsou ti vojáci?“ Dohady se mísí s výpověďmi o hrůzách, které zažili nebo jichž se stali svědci. Někteří vypadají, že své ohromení již překonali, a věnují se tomu, aby sehnali informace o svých příbuzných. Jmenují ulice ve městě Badajoz, o nichž Leva už mnohokrát slyšel, ale nikdy tam nebyl. Kdosi říká, že pochází z Olivenzy a že jeho městečko ostřelovala děla. Vypráví, že ho zadrželi, když se spolu s ostatními sousedy pokoušel uniknout do Portugalska. Překvapili je v okamžiku, kdy už měli Ajudský most skoro za sebou, a vrátili je zpátky do města, odkud je na náklaďáku převezli do Badajozu. Tam je odvedli do býčí arény, kde už byla soustředěna spousta lidí. Každou chvíli tam vtrhli vojáci, odvedli skupinku lidí a ti, kdo zůstali uvnitř, mohli za zdmi arény slyšet salvy popravčích čet. Když vyvlekli jeho, vypráví, myslel si, že zemře, a líčí dál, jak vykřikoval jména rodičů a sourozenců, jak se s nimi loučil, aniž věděl, zda tam vůbec jsou. Jeho slova se vznášejí tmou uvnitř korby. Děkuje Bohu za to, že se zachránil, a jeho modlitby se střídají s náhlým nářkem a návaly blouznění. Než nadobro zmlkne, tvrdí, možná proto, aby povzbudil své souputníky, že ví o tamějším učiteli, jeho těhotné ženě a jejich dvou dětech, kteří se zachránili. „A to jen díky tomu, že měli stařičký motocykl,“ říká. Potom, jak plyne čas a přibývají kilometry, hlasy pomalu slábnou, až nakonec není slyšet nic než hřmot nákladního auta.

Ze zlého snu mne vytrhne pohled na jeho sako pověšené za vyčnívající suk dubu. Ušmudlané a zmačkané tak, že mi dalo práci, abych je rozeznala od kmene. Bezmyšlenkovitě sestupuji po schodech a tiše se přiblížím k plotu, abych nahlédla do zahrady. Mezi laťkami čouhají nohavice, boty vedle sebe odložené stranou a špinavé paty, jak se derou roztrhanými ponožkami.

Přistupuji ke stromu, nespouštím zrak z plotu, vědoma si toho, že pokud mě nachytá, jak mu šacuju sako, bude už na vytáčky pozdě. Zatímco se přibližuji, stále obestřena probuzenými vůněmi svítání a větříkem, jenž dosud lehce zachvívá cistovými keři, náhle ucítím i na vzdálenost několika kroků pach toho kusu oblečení.

Část podšívky se odpárala a lehce čouhá zpod šosu. Přes špínu a sem tam nějakou drobnou vadu lze rozpoznat kvalitu látky. Když mám sako na dosah, musím odvrátit tvář. Pomyslím si, že kdybych mohla klacíkem prohrábnout jeho pachy a oddělit je od sebe, možná bych mohla znovu sestavit cestu, která ho přivedla až sem — planoucí hranice v příkopech, pes vězící až po uši v bahništi, tělo stále teple nabalené a macerované potem, jak postupuje se svou hnilobou právě sem, na tohle místo.

Dvěma prsty uchopím límec a svěsím sako, jako by to byla shnilá ryba. Váží víc, než jsem si představovala. Prohmatávám vnější kapsy a ucítím tvrdé boule, které mi připomínají kameny. Rozložím sako na zem, abych prohlédla vnitřek, a teď ano, teď ho pomocí klacku rozhalím. Na etiketě přišité k podšívce čtu, že bylo vyrobeno v Meulenhoffu, nejlepším krejčovství v hlavním městě.

První, co mi bleskne hlavou, je skutečnost, že sako není jeho a že ho jistojistě ukradl. Prohlédnu si ho zevrubněji a nalézám iniciály majitele vyšité na podšívce. A a B. Adolf Brauer, András Bohr, Arnold Blume.

Odložím klacek, hmatám po vnitřních kapsách a moje mysl přestane kombinovat písmena v okamžiku, kdy z jedné z nich vytahuji zašlou papírovou obálku. Má ohmatané rohy a nezalepenou záložku. Nadzvednu ji a z obálky vyjmu cosi, co vypadá jako dopis. Mám pocit, že mě každou chvilku přistihne. Že muž ze zahrady si zrovna dneska přivstane. Stud je odporný pocit, jenž mne vždycky navrací do dětství, ke dni, kdy mě otec nachytal se svými oplzlými obrázky v ruce. Než list znovu přeložím a vrátím, přečtu si podpis: Adrien Boom, poručík ženijního vojska. Jednoduchá parafa a pak poštovní adresa. Nedopřeji si čas, abych si ji přečetla.

Zatímco připravuji snídani, nepřestávám si v duchu opakovat jméno a hodnost podepsané osoby a chtě nechtě skládám dohromady, co se stalo.

Poručík Boom, jeden z tolika vojáků vyslaných do kolonií, obědvá u kavárenského stolku na náměstí Corredera. Při takovém vedru, jaké je v těchto dnech, si přehazuje sako přes opěradlo židle. Číšník ne a ne přinést hlavní jídlo, a tak poručík vejde do lokálu, aby se ho domáhal, a zločinci, který teď pospává u mě na zahradě, stačí, aby se přiblížil k židli a sako si odnesl.

Nebo je to možná sám poručík Adrien Boom, kdo se povaluje mezi mými záhonky rajčat. Jeho automobil sjel ze silnice, která vede do La Parry, právě když vjížděl do vsi cestou z velitelství v Olivenze. Vozidlo se převrhlo do jedné z těch malých roklí u potoka, poručík se udeřil o čelní sklo a utrpěl řezné rány v obličeji. V šoku se mu podařilo dostat z auta, ztratil orientaci a zmateně šel tak dlouho, až narazil na náš plot. Pravda ovšem je, že nejde o řezné rány. Jsou to jizvy.

Když ho spatřím, jak přichází ze zahrady, vykročím mu vstříc. Zpříma se ho na ten dopis ptám. Jmenuji poručíka Booma a dokonce ukážu na jeho sako. Za této situace mi už nezáleží na tom, že jsem nezdvořilá, že jsem šmejdila po cizích kapsách, že takhle riskuji. Doma si mohu dělat, co se mi zrovna zamane, ospravedlňuji sebe samu. Pokračuje v cestě, nepřítomně, na moje slova nebere zřetel. Zastoupím mu cestu a v tu chvíli se konečně zastaví. Nepohlédne na mne. Bulvy mu volně plavou v důlcích. Těkají nazdařbůh z místa na místo, jako by vše zasluhovalo okamžik pozornosti, nebo naopak jako by ho nic z toho, co ho obklopuje, včetně mne, nezajímalo. Slunce ve svém nejvyšším bodě způsobuje, že řezné rány v obličeji nabývají na plastičnosti. Až doteď jsem si jich pořádně nevšimla. Provazce snědé a napjaté kůže, na kterou dotírá jakýsi hmyz. Je to muž bez zdravého rozumu i bez vůle. Bude přede mnou stát, dokud sama neustoupím. Jeho poznamenaná tvář z něj dělá odpudivou bytost. Napadne mne, co bych si počala, kdybych ho místo za této prapodivné situace potkala v noci na Wipplingstraße.

10

Po skličujícím pohledu na jeho tvář se snažím vrátit ke svým záležitostem. Ale jak se člověk může věnovat svým věcem, když ví, že jen nedaleko odtud zevluje zohavený blouznivec? Mé snažení k ničemu nevede. Moje představivost, silnější než má vůle, vyhání z mysli rozumné úvahy. Vytrhává mne z přítomnosti a já nejsem schopna ji zadržet. Vidím vojáky, kteří je hlídají, ale neumím si dotvořit jejich obličeje. Jsou oblečeni do uniforem naší pěchoty. Mají Thomasův vzrůst, jsou to vracející se postavy mého syna, toho roztomilého a zvídavého chlapce, jehož jsem si nemohla ponechat. Jeho přervaná nevinnost je osten, který si nikdy nedokážu vyrvat z těla.

Ve stáji se pokouším rozptýlit hřebelcováním Bird. Přejíždím jí kartáčem po zadku, dotýkám se její napjaté šíje, laskám ji po čelistech. Doširoka rozevřenou dlaní jí podávám oves. Její oči jsou obrovské tmavé koule, stejně nerozluštitelné jako oči onoho muže. Odkládám tedy kartáč, vyjdu ze stáje a zamířím k dubu.

Leží tváří ke mně, oči otevřené. Sehnu se, rozhalím mu sako, vložím ruku do kapsy a vytáhnu dopis. Dotek zašlého papíru, rohy omšelé třením o látku. Schovám obálku do zástěry a odcházím.

Doporučující dopis. Tohle ten muž nosil v kapse. Listina datovaná před více než dvaceti lety, v níž poručík Boom sděluje jakémusi Swartzovi, že vlastník dokumentu je úslužný, výkonný, nenápadný a manuálně zručný. Že ovládá náš jazyk dostatečně na to, aby porozuměl tomu, co se mu přikazuje. „Po dobu, co byl u mne ve službě,“ píše Boom, „plnil vzorně své povinnosti.“ A dodává: „Jsem si jist, že bude velkou pomocí na Vašem statku. Prosím Boha, ať jste tak laskav a ujmete se ho.“

11

Každý den vzpomínám na Thomase. Své dny si nedokážu představit bez obrazu jeho tváře. Jisté však je, že je to už dávno, co jsem na něj nemyslela jako na vojáka. Doprovázela jsem ho do Zafry, kde s několika dalšími mladíky nastoupil do vlaku směrem na východní frontu. Iosif byl tenkrát v Africe a bojoval proti mohamedánům nebo černochům, co na tom sejde? Byla jsem to já, kdo musel — úplně sama — mávat kapesníčkem mezi nosiči, služebnými a naloženými osly. Obklopena davem, a přitom sama. Ještě nikdy jsem nepociťovala takovou bolest jako tehdy při návratu ze Zafry. Drožka, nesnesitelná společnost ostatních cestujících, úzkostný pocit, že svého syna už víckrát neuvidím.

12

Po dobu, kterou cesta trvá, často zastavují. Během zastávek doplní palivo, vymění řidiče nebo vystřídají strážní oddíl, ale především vysazují a nakládají lidi. Otevřou velké dveře, dovnitř nahlédne důstojník, občas obyčejný vojín, a ukáže na několik vězňů, kteří jsou přinuceni seskočit.

Jednoho dne zastavují na krajnici, kolem níž se tyčí vysokánské jilmy s vybělenými kmeny. Vypnou motor a zajatci se jako obvykle nahrnou k zadní stěně korby. V tu dobu je slunce pod velmi vzdáleným obzorem předzvěstí, která zabarvuje prvotní nebe kadmiovou žlutí jako z vodových barev. Zarachotí zámky, rozlétnou se dveře, avšak rostlinná vůně svlažené půdy zůstane viset nad okolními poli, neschopna proniknout hutností vzduchu uvnitř. Vězni, kteří se odhodlají rozhlédnout, mohou spatřit další zaparkované náklaďáky a také oblouk vojáků rozmístěných před otevřenou korbou. Nevšímají si kolosálních stromů, jež se vypínají v pozadí. Vidí však, a nic jiného jim nezbývá, podrážděný výraz důstojníka, který zvenčí slídí po korbě a přemáhá přitom odpor a také zlost. Nechá si zavolat řidiče a eskortu, která se tu střídá, rozestaví je před korbu, elektrizující paží ukáže na lidské bahno natěsnané k zadní stěně a seřve čerstvý strážní oddíl za žalostné vzezření nákladu. Zajatci ho sledují, aniž chápou jeho vztek, aniž vědí, že důvodem, proč vojákům spílají, je jejich zubožený stav. Přestože jsou mezi vězni někteří, kdo důstojníkovu jazyku rozumějí, ve světle toho, co se dosud událo, nejsou schopni si uvědomit, že je v nich cosi dost hodnotného na to, aby vojáky podrobili takovému ponížení.

Důstojník na zajatce posunkuje, aby se postavili, a oni, celí zdřevěnělí, vstávají, opírajíce se jeden o druhého. Ti, kdo jsou v první řadě, se pokoušejí zmizet a vtěsnat mezi těla, která mají za sebou, avšak nahuštění lidských těl tomu brání. Muži stojící vzadu reptají, propleteni s těmi, kdo už zemřeli, a nechtěně je tak skrývají před zrakem muže, jenž na pár minut zaměřil proud své surovosti opačným směrem.

Na prknech uprázdněných couvajícími muži se povalují špinavé kusy oblečení, zbytky slámy, bláto a sem tam napůl otevřený raneček. Z rozkazu velitele vojáci pokládají mezi tu špínu pár kusů chleba a také hliníkovou štoudev, potom přirazí křídla dveří a dlaněmi do nich zabuší na znamení, že se má náklaďák rozjet. V tu chvíli vězni, napěchovaná nálož třaskaviny, vyrazí k uvolněné části korby. Kdosi se jekotem pokouší zavést pořádek nebo se možná snaží uniknout ušlapání, jeho hlas však zaniká v divoké změti, v níž nekřičí jen ti, kdo se už stačili zakousnout do kusu žvance.

Zpočátku si Leva myslí, že jeho novému životu vládne nahodilost. O tom, kdo leze nahoru nebo naopak vystupuje, většinou rozhoduje prst, který ukazuje bez jakéhokoli zjevného smyslu. Nezáleží na tom, zda vybraný je stařec nebo mladík, zda pochází z té či oné země. Zastaví, namíří ukazovák, lidé jsou smýkáni po prknech a čas od času, když vybraný člověk váhá, vykopou ho ven vlastní spoluvězni stejným způsobem, jako když se zdravý organismus zbavuje cizího tělesa.

S ubíhajícími dny pochopí, že jeho osudu se neujala náhoda, nýbrž násilí. Žijí ti, kdo jsou schopni udeřit druhého, aby se zmocnili jeho jídla, vyrvali mu je z rukou nebo přímo z úst, je-li třeba. Žijí ti, kdo se udrží na nohou a neklesnou únavou, která je stahuje k podlaze, na níž se již vrství jiná těla. Vylezou na ně a hodiny drží brady vzhůru, aby u stropu nákladní skříně zachytili doušek vzduchu, jenž škvírami po troškách proniká zvenčí. Žijí ti, kdo jsou schopni vydržet tlačenici, k níž dochází pokaždé, když se náklaďák zastaví a dveře se otevřou. A Leva žije.

13

Vážený poručíku Boome,

jmenuji se Eva Holmanová a obracím se na Vás, abych Vám sdělila, že se mi zvláštním způsobem dostal do rukou kus oblečení, o němž se domnívám, že patří Vám. Jde o tmavé sako z keprové tkaniny opatřené ebenovými knoflíky.

Nosil ho muž, jehož totožnost nemohu blíže určit. Možná však, že jej poznáte podle popisu — postava přibližně metr šedesát vysoká, zvlněné tmavé vlasy, orlí nos a jako zvláštní znamení jizvy na tváři.

V jedné z kapes jsem nalezla Vámi podepsaný doporučující dopis, o němž nevím, zda se týká opravdu tohoto muže nebo někoho jiného.

Prosím Vás, abyste se se mnou spojil a poradil mi, jak mám dále postupovat, neboť zde existuje jistá možnost, že Vaše jméno mohlo být nepatřičným způsobem zneužito.

S úctou

Eva Holmanová, choť plukovníka Iosifa Holmana, příslušníka VI. střeleckého pluku Jeho Veličenstva

14

Přestože se pokouším sblížit se s ním, přestože se snažím porozumět mu, často se na něj dívám a nemohu přemoci pocit odporu. Je to starý muž, avšak zcela práceschopný. Zjevil se tady u nás obklopen svou zatvrzelou neproniknutelností a dosáhl toho, po čem prahnou žebráci, ti, kdo se zřekli důstojnosti, pokud ji kdy měli — nechat se živit cizí rukou. Ta ruka je moje, dívám se na ni a stále nechápu, jak se to mohlo stát. Jak to, že jsem to já, dosud tak neoblomná, kdo před něj každý den staví talíř pořádného jídla. Já, která si po večerech krátím čas spřádáním jeho příběhu. Že jsem to já, kdo ho nejen živí, ale i ochraňuje. Zrovna já, která jsem vždycky věřila myšlence, že mezi námi nesmí být místo pro povaleče, malověrné a zbabělce. Jestliže jsme dospěli k vůdčímu postavení v dějinách, bylo to právě díky tomu, že jsme dokázali vyobcovat slabochy. Praporec dost velký, aby pojal národy světa. Jediný pravý Bůh. Jediný monarcha.

Takhle to cítím navzdory tomu, co už o tomto muži i o tomto národě vím nebo si myslím, že vím. Kam se podělo mé milosrdenství, to, které jsem vroucně vyznávala, když jsem byla mladá? Lze skloubit to, co od nás žádá vlast, s tím, co nás učí naše víra? Nepřikazuje nám snad Evangelium, abychom milovali jeden druhého? Možná zrovna tohle svou péčí dělám. Následuji slovo Boží. A je-li skutečně pravda, že toto je má pohnutka, jakým způsobem mám konat, abych neporušila zákon? Vystavuji se nebezpečí a nevím proč, stejně jako člověk, který se cítí být přitahován propastí a pohrává si s myšlenkou překročit čáru mezi životem a smrtí. A tohle, objevit se a zase zmizet, mlčet, poskytnout útočiště, skrývat se, ve mně nejen probouzí neklid, ale uvádí mě přímo v zoufalství.

Když na něj pomyslím, jak obdělává tuto zemi, představím si drsného a prostého muže, oddaného rodině a poslušného svého Boha, jenž je možná i mým Bohem. Já vím, přisuzuji mu samé příkladné rysy — vznešenost, uvážlivost, laskavost, odříkání, schopnost sebeobětování, dokonce vlastenectví. Zkrátka a dobře, vidím v něm jednoho z našich venkovanů. Jednoho z těch mužů, kteří nás svou prací živí a jimž jsme nalezli odpovídající místo. Samozřejmě, mezi podobně postavenými, avšak s plody jejich práce ochraňovanými našimi zákony. Muže velebeného v provinčních magazínech, po zásluze ověnčeného cenami ze zemědělských výstav, s jeho nejlepšími kusy dobytčat dekorovanými pentlemi v zářivé trikoloře, pána na své vlastní půdě, odkud nesmí odejít — pro dobro své i pro dobro Impéria.

Přesto tam je, polehává jako pes, jako by se zřekl důstojnosti, jež mu coby člověku byla jistě také seslána, dokonce i tady, na tomto odloučeném místě. Vyvrácený z kořenů, přišel dobře oblečený, určitě však netrvalo dlouho a natáhl se na zem, ušpinil se prachem a připustil, aby se mu vlasy zacuchaly a propletly se slámou. Není snad právě tohle obrazem úpadku? Člověk, který ustupuje silám přírody a nepostaví se jim, ale nechá se unášet pudy a tělesností. Pravý muž je ten, kdo umí odmítat.

15

Vážená paní Holmanová,

děkuji, že jste se na mě obrátila, a d ěkuji Vám též za Vaši laskavost. Není mi známo, jakým „zvláštním způsobem“ se k V ám dostal onen kus oblečení, který — soudě podle Vašeho podrobného popisu — patří bezesporu mé osobě. Tedy přinejmenším v m inulosti patřil.

Z p oštovních razítek vidím, že mi píšete ze španělských kolonií. Pokud se mé sako, jak předpokládám, ocitlo ve Vašich rukou právě tam, musím Vám vyjádřit svůj údiv, neboť pokud se nemýlím, naposledy jsem měl toto oblečení na sobě na jedné z d řevařských stanic v s everních teritoriích, kde jsem několik let sloužil.

Rovněž popis muže, který sako nosil, nevyvolává žádné pochybnosti. Jeho celkové rysy mohou odpovídat rysům mnoha mužů, avšak znamení ve tváři a s kutečnost, že měl na sobě sako s m ými iniciálami, zužují možnosti na jednu jedinou.

Ani já nemohu upřesnit jeho totožnost vzhledem k t omu, že za celou dobu, kdy spadal pod mé velení, ani jedinkrát nevyslovil své jméno. Popravdě řečeno, jeho hlas jsem měl příležitost slyšet pouze jednou. Muž, s n ímž jste se setkala, na mne každopádně učinil určitý dojem. A t o natolik, že jsem pro něj sepsal doporučující dopis, jenž — jak se domnívám — splnil svůj účel, navzdory létům, která od té doby uplynula.

Váš

Adrien Boom, ženijní poručík ve výslužbě

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .