Přeložil:

JIŘÍ CHODIL

Peter Ross Range: 1924 – Rok, který stvořil Hitlera

Vydání první

Copyright © 2016 by Peter Ross Range

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2044. publikaci

Přeloženo z anglického originálu 1924 – The Year That Made Hitler vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company, New York v roce 2016

Český překlad © 2016 Jiří Chodil

Odpovědný redaktor Martin Nový

Korektorka Dana Chodilová

Map by David Lambert

Úprava mapy pro české vydání Jiří Chodil

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0461-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0462-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Pro

Christophera a Shannon

Němce bylo možné osvobodit od Hitlera, nikdy se ho ale nebudou moci zbavit.

– EBERHARD JÄCKEL,
HISTORIK, 1979

Jak je možné, že se Hitler dostal k moci, zůstává stále nejdůležitější otázkou německých dějin devatenáctého a dvacátého století, ne-li úplně celé německé historie.

– HEINRICH AUGUST WINKLER,
HISTORIK, 2000

Osvětim je německá rána, která se nikdy nezacelí.

– GABOR STEINGART,
NOVINÁŘ A PUBLICISTA, 2015

PROLOG

Nepochopitelná cesta vzhůru

„Neúspěch puče byl největším štěstím mého života.“1

– ADOLF HITLER

Večer osmého listopadu 1923 voněl sněhem a Adolf Hitler, tehdy teprve čtyřiatřicetiletý politik, který se však už díky svému divokému a hlučnému řečnickému projevu stal docela známým, se vedral do přeplněné pivnice na jihovýchodě Mnichova. Okolo sebe měl tři osobní strážce, dva z nich na sobě měli navlečené jakési vojenské uniformy, Hitler držel v ruce pistoli. S „očima otevřenýma dokořán a vypadající jako opilý fanatik“, se ne příliš atraktivní, pouhých sto sedmdesát pět centimetrů vysoký Hitler pokusil přerušit projev hlavy lokální bavorské vlády.2 Nikdo mu ovšem nevěnoval nejmenší pozornost. Hitler proto vylezl na nejbližší židli, zvedl paži a vypálil z pistole do vysokého kazetového stropu.

„Ticho!“ zaječel. Tři tisíce přihlížejících ztuhly, „jako by byli mrtví“, jak vzpomíná jeden svědek. Poté vydal muž stojící na židli šokující prohlášení: „Právě začala nacionální revoluce! Budova je obklíčena šesti sty dobře vyzbrojenými muži! Nikdo odtud neodejde.“ Za Hitlerem se objevila četa postav v ocelových přilbách pod velením kapitána Hermanna Göringa a vtáhla dveřmi do haly těžký kulomet.

Tak tedy – roku 1923 a v pivnici – začal neslavný Hitlerův pokus o státní převrat. V němčině se státnímu převratu říká Putsch, česky je tento pokus znám pod podobným názvem jako puč. A protože začal v pivnici, vžilo se pro něj označení „pivní puč“. Ať mu již budeme říkat jakkoliv, podstatné je, že skončil během sedmnácti hodin. Padlo při něm patnáct Hitlerových mužů, čtyři policisté a zahynul jeden přihlížející. O dva dny později Hitlera zadrželi a převezli do věznice Landsberg, šedesát kilometrů západně od Mnichova. Ve vězení zůstal Hitler následujících třináct měsíců, od jedenáctého listopadu 1923 do dvacátého prosince 1924.

Neúspěch puče – jehož cílem nebylo v Hitlerových megalomanských snech nic menšího než svržení bavorské a následně i německé vlády – představoval pro začínajícího nacistického vůdce a jeho malé, ale radikální a velkohubé hnutí těžkou ránu. Oněch třináct měsíců, které strávil Hitler ve vězení – prakticky šlo o celý rok 1924 –, bylo cenou, již musel zaplatit za předčasný pokus uchopit moc. Nejenom, že zpackal tu největší a nejhazardnější hru, do níž se politik vůbec může pustit, k tomu všemu se zdálo, že navždy ztratil i tvář: pro mnohé se totiž tímto okamžikem stal pouhým extrémistickým šaškem a tlučhubou, který dovedl své následovníky k porážce a smrti.

A přesto ve chvíli, kdy vězení opouštěl, dokázal již Hitler z původního katastrofálního neúspěchu a propadu do temnoty a zapomnění vykouzlit jakýmsi zázrakem odrazový můstek k budoucímu úspěchu. Ukázalo se dokonce, že zmařený pokus o státní převrat byl pro něj tím vůbec největším štěstím, jaké ho mohlo potkat. Pro něj i pro jeho nikterak zakrývaný cíl stát se německým diktátorem. Pokud by totiž Hitler-pučista nestrávil rok 1924 ve věznici v Landsbergu, možná by se nikdy na scéně neobjevil ten zcela nově definovaný a vyprofilovaný Hitler-politik, který měl před sebou převzetí vlády nad Německem, vyvolání světové války a rozpoutání holocaustu. Rok života – od konce roku 1923 do konce roku 1924 –, který by logicky měl vést k odstranění Hitlera a jímž by správně měla jeho kariéra úplně skončit, se tak ve skutečnosti stal jeho životním předělem, okamžikem, který ho změnil z dravého revolucionáře na trpělivého politického šíbra, schopného ve své touze po moci uvažovat dlouhodobě dopředu.

Jak k této přeměně došlo? Jak se Hitlerovi podařilo strategicky využít vlastního neúspěchu? Bylo to dáno tím, že Hitler byl v určitém ohledu vskutku jasnozřivý muž, který vždycky dokázal využít příležitosti k získání publicity a osobního prospěchu i tam, kde ji jiní neviděli. Dokázal naprosto nestoudně proměnit svůj vlastní, týdny trvající a veřejností sledovaný soud za velezradu na improvizovanou tribunu, která mu umožnila navždy se zbavit masky mnichovského pivničního buřiče a nasadit si masku novou, masku celostátně a celonárodně známé politické osobnosti a celebrity. Trestní stíhání za velezradu mělo podle logiky věci Hitlera „stáhnout z politického oběhu“ na dobu dostatečně dlouhou na to, aby jeho charisma pro hnutí, jež vedl, vyčpělo a aby on sám byl zapomenut. Místo toho ale došlo k tomu, o čem němečtí právníci hovoří jako o selhání celého německého justičního systému – a co historici považují za bod zlomu v Hitlerově kariéře.

Sotva ze sebe Hitler v Landsbergu setřásl chmury, které se ho pochopitelně na nějakou dobu zmocnily, zasvětil následující dlouhé měsíce něčemu jinému, než čím žil dosavadní život. Místo každodenních politických šarvátek se ponořil do studia, do sebereflexe, do vyjasňování si vlastních názorů a postojů. Ve vězení měl pozorné auditorium, tvořené čtyřicítkou nejvěrnějších, spoluviníků neúspěšného puče, jež teď oblažoval dlouhými přednáškami z toho, co sepisoval a čím se zaměstnávala jeho mysl. Potřeboval však promluvit k celému světu. Překypoval touhou psát, zachytit svou politickou filosofii pro následovníky, dát jí trvalost v podobě knihy, která by šířila jeho přesvědčení, která by vytýčila dogmata.

A tak se celé dlouhé dny a hluboko do noci hrbil nad malým přenosným psacím strojem, aby vytvořil to, co se mělo stát biblí nacismu, aby napsal autobiografický a politický manifest pod jménem Mein Kampf. Kniha vyšla sedm měsíců po Hitlerově propuštění z vězení a stala se jeho vstupenkou na intelektuální piedestal jeho vlastního hnutí, na nějž vzápětí vystoupil. Čas strávený ve vězení sám nazval „mou univerzitou na státní náklady“.3

Rok strávený „univerzitním studiem“ změnil Hitlerovy strategické koncepce a změnil i jeho samotného. Z frustrovaného a depresemi sužovaného muže plného pochybností o sobě samotném (myšlenky na sebevraždu a smrt Hitlera doprovázely během vlastního puče i bezprostředně po něm) se během pobytu za mřížemi Hitler proměnil v arogantního a sebejistého člověka, hluboce věřícího v to, že jen on zná správný způsob, jak vyléčit Německo z nemocí, jimiž trpí. Sám pro sebe si začal vykládat ten osudový marš, v jehož čele stál devátého listopadu 1923, jako akt heroického mučednictví. Hitler mazaně využil toho, že byl oddělen od každodenní politiky, a nechal vlastní nacistickou stranu dusit se ve vlastní šťávě, ničit sebe samu, aby ji mohl sám později vzkřísit k životu podle vlastních představ, přizpůsobenou jeho obrazu a definitivně podřízenou jeho vedení a velení. Hitler propuštěný z vězení – nabitý energií a posedlý mesiášským komplexem – bude připravený převzít ty nejvyšší úřady. Ideolog Alfred Rosenberg, jeden z nejstarších Hitlerových kamarádů v době puče a jeho pozdější státní ministr pro okupovaná východní území (za což se v Norimberku dočkal šibenice), to popsal prostě: „Díky devátému listopadu 1923 se zrodil třicátý leden 1933“ – tedy den, kdy se Hitler stal kancléřem Německa.4

V tlustých studiích o Adolfu Hitlerovi je důraz pochopitelně vždy kladen na oněch dvanáct hrůzných let třetí říše mezi roky 1933 a 1945. Pro pochopení Hitlerova politického vzestupu a vůbec zrodu noční můry nacismu je ale důležitých těch čtrnáct předchozích let od roku 1919 do roku 1933. „Jak je možné, že se Hitler dostal k moci, zůstává stále nejdůležitější otázkou německých dějin devatenáctého a dvacátého století, ne-li úplně celé německé historie,“ napsal historik Heinrich August Winkler.5 Tato otázka zůstává znepokojivou a nezodpovězenou hádankou pro celý svět. Dokonce i Hans Frank, jeden z Hitlerových nejvěrnějších, napsal ve svých sebeobviňujících vzpomínkách, zatímco roku 1946 čekal v Norimberku na kata, který mu měl nasadit smyčku, že Hitlerův vzestup byl „nepochopitelnou cestou vzhůru“.6

My se ji ale pochopit pokusíme.

Jak se mohl nevzdělaný bývalý prostý svobodník, vládnoucí pouze působivým hlasem a groteskní vírou v to, že právě on je povolán zachránit Německo, proměnit ve skutečného vůdce milionů?

A co fascinovalo ty miliony na onom ukřičeném mužíkovi, který dokázal rychle uvažovat a který byl přesvědčen o tom, že má co říct historii a osudu? Jak v sobě dokázal Hitler, roku 1923 nemilosrdně usvědčený z toho, že se mýlil, když se ve svém původním snu o úspěšném puči považoval za k vítězství předurčeného velikána, nalézt ve vězeňské cele onoho muže, který byl skutečně osudem vyvolen k tomu stát se v tom nejhorším smyslu vůdcem?

Abychom nalezli odpovědi na tyto otázky, nebude nám zbývat nic jiného, než znovu začít převracet barevné dílky Rubikovy kostky historie, pátrat po vodítcích, hledat vysvětlující střípky.

Čtrnáct Hitlerových let cesty k moci je možno rozdělit na dvě etapy. Od roku 1919 do roku 1923 to jsou Hitlerova „učednická léta“. Je to období, kdy se nově sám sebou nalezený politik stavěl na nohy, učil se základům politické hry, učil se používat pěsti, lokty a slova, s jejichž pomocí hodlal dosáhnout cíle. A byl to cíl, k němuž mu měla pomoci dojít jeho vášnivá rétorika a jím vyvolaná krvavá revoluce. „Od roku 1919 do roku 1923 jsem nemyslel na nic jiného než na revoluci,“ prohlásil Hitler.7

Druhá etapa, vymezená daty 1925 a 1933, je často nazývána „roky bojů“. Za její počátek je považováno znovuvzkříšení nacistické strany Hitlerem ve stejné pivnici, v níž se zhroutil jeho první pokus o převzetí moci. Tato etapa pochopitelně končí po osmi letech divokých politických bitev okamžikem, kdy Hitler roku 1933 přebírá v Berlíně funkci kancléře.

Mezi těmito dvěma klíčovými etapami leží rok 1924, tedy rok, který Hitler strávil ve vězení. Přestože jde zjevně o významný historický moment, je to současně jeden z nejméně popsaných a nejméně pochopených momentů celé historie nacismu. Je to bod, v němž se trajektorie dráhy Hitlerova letu mění, je to bod, který jako by tvořil šev, spojující dvě naprosto odlišné etapy jeho života. Na jedné straně je Hitler-revolucionář, na straně druhé Hitler využívající ke svému vzestupu demokratické prostředky. Rok 1924 změnil Hitlerův pohled na svět, zakalil jeho víru v sebe sama a připravil půdu pro jeho pozoruhodný návrat po porážce, z níž se podle názorů všech okolo neměl nikdy vzpamatovat. Jde o období, kterým se zabývá tato kniha.

Abychom porozuměli Hitlerově transformaci během roku stráveného ve vězení, musíme nejprve porozumět puči, který ho za mříže dostal. A abychom pochopili puč, musíme pochopit nepochopitelné – bavorskou politickou scénu v prvních deseti hektických měsících roku 1923. A pro porozumění bavorské politice musíme odhrnout oponu a zahledět se do onoho groteskního reje pouťových maškar Výmarské republiky dvacátých let.

To byly síly, jež vytvořily scénu pro rok, který udělal Hitlera Hitlerem.

1.   Richard Hanser, Putsch! How Hitler Made Revolution (New York: David McKay Co., 1970), 389.

2.  Karl Sommer, Beiträge zur bayerischen und deutschen Geschichte in der Zeit von 1910–1933 (Bayreuth: Hopf, 1991), 197.

3.   Ian Kershaw, Hitler: 1889–1936: Hubris (New York: W. W. Norton & Company, 1998), údaje o Hansi Frankovi, Im Angesicht des Galgens (Mnichov, 1953), 240.

4.   Hanser, Putsch!, 396.

5.   Heinrich August Winkler, Germany: The Long Road West, svazek I: 1789–1933 (New York: Oxford University Press), 2006–2007, 2.

6.   Hans Frank, Im Angesicht des Galgens (Mnichov: Friedrich Alfred Beck Verlag, 1953), 25.

7.   Robin flick, Fascism in Germany, 1975, https://www.marxists. org/subject/ fascism/blick/ch13.htm.

KAPITOLA PRVNÍ

Poslání

„Hitlera umožnila první světová válka.“

– SIR IAN KERSHAW, 1998^1

Pověstmi o tom, že každou chvíli začne puč, žil Mnichov již celé měsíce. Na podzim 1923 to bylo magické slůvko, jímž se otřásaly přecpané pivnice, slůvko, jež se skloňovalo ve venkovních kavárničkách pod korunami stromů po celé bavorské metropoli. Že bude puč, který to konečně všechno losschlagen.2

Německé slůvko losschlagen znamená zaútočit, oddělit něco úderem, odseknout, něco rázně uvést do pohybu. Nikdo ovšem neměl tušení, zda jsou skutečně Adolf Hitler a jeho nacisté těmi, kteří mají ono kýžené a očekávané losschlagen udělat. Neměly snad losschlagen provést spíše etablované bavorské politické síly – ten podivný mix civilních a vojenských vůdců spojených v neoficiálním vládnoucím triumvirátu? Někdo ale něco prostě už udělat musel. Hitler doufal, že tím něčím bude pochod na Berlín, do toho „brlohu zla“, kde svrhne vládu Výmarské republiky. Něco takového se v Bavorsku, jak napsal Wilhelm Hoegner, sociálnědemokratický člen bavorského parlamentu, v tu dobu zdálo být vlastně docela dobrým nápadem. Byla to doba plná otřesů a nejistot a očekávání puče se v bavorském hlavním městě podle Hoegnerových vzpomínek^3 „stalo jakousi idée fixe“.

Hitler k tomu sám napsal: „Lidé to křičeli ze střech.“4

Pět let po skončení první světové války bylo Německo na prahu revolucí nejrůznějších barev, společenského rozvratu a ekonomicky upadalo. Válka posunula osy celého politického vesmíru, vyvrátila je. Staletí staré monarchie se zhroutily a zanikly. Svět, jak ho všichni znali od roku 1815 a od Vídeňského kongresu – nebo to snad bylo od roku 1648 a uzavření vestfálského míru? –, se rozpadl a zmizel. Hranice byly překresleny a Němci žijící na takových místech, jako bylo Horní Slezsko a Alsasko a Lotrinsko, se dostali pod nadvládu jiných států. V Rusku se země zmocnila komunistická revoluce. A Výmarská republika v Německu – první pokus o zavedení něčeho na způsob demokracie ve státě, jehož historie je téměř synonymem popírání demokracie ve všech jejích podobách – stála na více než vratkých nohou. Za těch pět let stihlo přijít a zase zmizet sedm kancléřů (ministerských předsedů) a devět vládních kabinetů.5 Náhlý a překotný posun z roku 1918, kdy se v Berlíně rozhodli nahradit čtyři staletí starou hohenzollernskou monarchii nikým nevyzkoušeným parlamentním systémem – tato shora nařízená a provedená revoluce –, nebyl přijat ani napravo stojícími nacionalisty, ani částí armády, ani všemi složkami skutečných politických elit.

Co ale čekat, když ani první hlava státu, prezident Friedrich Ebert, si nebyla moc jistá tím, co vlastně chce? Tento šéf sociálnědemokratické strany snil roku 1918 po abdikaci císaře Viléma II. o konstituční monarchii britského stylu a odmítal za svou přijmout koncepci republiky, v jejímž čele by nestála sjednocující osobnost někoho, kdo by byl pro ni předurčen původem. Když Philipp Scheidemann, jeho sociálnědemokratický kolega, stál devátého listopadu 1918 u okna Reichstagu (německého parlamentu) a ohlašoval pád císařství, Friedrich Ebert se rozzuřil a rozkřikl se na něj: „Nemáte žádné právo vyhlašovat republiku!“6

Na počátku dvacátých let se dostala německá ekonomika do tak hlubokého úpadku, že to mezi početnými skupinami obyvatelstva vyvolalo touhu po návratu silné osobnosti do čela země – možná dokonce po obnovení monarchie. Rok 1923 byl pak od porážky ve válce ten vůbec nejhorší. Hyperinflace v zemi dosáhla svého vrcholu, když se za jeden americký dolar platilo 4,2 bilionu marek.* Bochník chleba stál 200 miliard marek, jedno vejce okolo osmdesáti miliard^7, lístek do divadla se častěji než za peníze prodával například za dvě vejce. Ještě horší ale bylo, že se tím znehodnotily všechny úspory, které lidé měli, takže zemědělci, přestože šlo o mimořádně úrodný rok, odmítali své produkty prodávat, protože peníze, které za ně dostali, byly jenom zlomkem toho, za jaké ceny se podobné zboží prodávalo následující den. A nedostatek potravin vedl k hladovým bouřím. Německá vláda na inflační spirálu reagovala tím, že tiskla další a další peníze. A lidé, když potřebovali jít na nákup, brali si místo peněženky trakař.

Německo bylo v té době vnitřně rozerváno hlubokými a hořkými politickými antagonismy. Extrémisté zleva (komunisté) a zprava (nacionalisté a rasově vyhraněné strany, které si souhrnně říkaly völkisch) bojovali o prostor se stranami nacházejícími se mezi nimi. Roku 1920 tak došlo k pravicovému převratu vedenému Waltherem von Lüttwitzem a Wolfgangem Kappem – známý se stal pod pojmenováním Kappův puč –, jemuž se na čtyři dny dokonce podařilo ovládnout Berlín a vyhnat vládu, než se zhroutil. Politické násilí bylo na denním pořádku od roku 1919, kdy byli zavražděni komunističtí vůdci (tehdy se jim říkalo spartakovci) Karl Liebknecht a Rosa Luxemburgová. Mezi roky 1919 a 1922 spáchaly pravicové skupiny více než tři sta padesát politických vražd, takže veřejnost se stala „k násilí morálně netečná“. Tak tedy vypadaly první roky Výmarské republiky.8 Pravicová bojůvka, která si říkala Organisation Consul, se přihlásila k odpovědnosti za vraždy Matthiase Erzbergera, německého politika, jenž roku 1918 podepsal za zemi příměří v první světové válce, a Walthera Rathenaua, provinivšího se tím, že byl ministr zahraničí a Žid.

K nespokojenosti přispívala i ztráta pozic Německa ve světě. Valné většiny Němců se dotkly – a to je ještě hodně slabě řečeno – ztráty Alsaska a Lotrinska a klíčových částí Horního Slezska, jež podle dohody z Versailles z roku 1919 připadly Francii, respektive Polsku. Stále ještě nepřebolela především francouzská okupace Porýní, která začala roku 1918, a nově i průmyslového srdce Německa Porúří. V lednu 1923 vstoupili Francouzi a Belgičané – šest plných divizí^9, v případě Francouzů navíc tvořených i senegalskými vojáky z afrických kolonií, což byla pro bílé německé rasisty pohana ještě větší – do Porúří, produkujícího uhlí a ocel, a zabrali území včetně klíčových měst jako Düsseldorf, Duisburg a Essen. Zásah byl oficiálně zdůvodněn tím, že je Německo pozadu se splátkami válečných reparací, mnoho Němců ale bylo přesvědčeno, že francouzský premiér Raymond Poincaré toho využil jenom jako záminku k dalšímu překreslení hranic a k vytvoření nárazníkové zóny podél hranic Německa s Francií, Belgií a Nizozemskem s tím, že se přitom obsadí i německá uhelná pánev. Proti této agresivní teritoriální úpravě se stavěli Britové. Vzhledem k tomu, že dlužné reparace měli Němci splácet především uhlím a dřevěnými telegrafními sloupy, jistý britský politik lakonicky prohlásil, že „od dob trojského koně se ještě pro dřevo nenašlo horší využití“.10

Když to shrneme, všudypřítomné násilí a nejistoty vytvářely atmosféru nahrávající revoluci, puči a další vlně ještě horšího násilí. Berlínská vláda vyzvala obyvatele Porúří k pasivní rezistenci proti francouzským okupantům, což podle jejího doporučení znamenalo, že lidé neměli chodit do práce. Mnozí Němci se ale rozhodli pro rezistenci aktivní a pro sabotáže, a někteří při tom byli přistiženi, souzeni a francouzskými popravčími četami i zastřeleni. Pravicový sabotér Albert Leo Schlageter, který byl rovněž chycen a popraven, se stal národním mučedníkem a později i nacistickým hrdinou.

Tento politický odpor sice Němcům obecně konvenoval, na ekonomiku země měl ale dopady strašlivé: výroba významných průmyslových komodit se prakticky zastavila a nezaměstnanost dosáhla děsivých rozměrů. Ve snaze nahradit lidem chybějící mzdy a další požitky se vláda rozhodla natisknout další peníze, čímž ještě více roztočila vír hyperinflace. V Berlíně, Hamburku, Kolíně nad Rýnem a v dalších městech propukly hladové bouře, takže nakonec musely německá policie a německé vojenské jednotky do zástupů hladovějících Němců střílet.

Rychlá demobilizace, k níž došlo po prohrané první světové válce, zaplavila trh práce dalšími pěti miliony lidí, kteří neměli zaměstnání ani vyhlídky na jeho získání, protože jediné, co uměli opravdu dobře, bylo bojovat. A teď měli pro to, aby opět bojovali, důvodů více než dost. Lidé cítili, že se jejich kultura, politický život a sociální struktura stávají stále ohroženější odstředivými silami, na něž oni už nemají žádný vliv. V případě Výmarské republiky „byla normálním stavem krize“, napsal historik Gordon Craig.11 Němci byli uražení a ponížení tím, že je příslušná klauzule Versailleské smlouvy označila za „jediného viníka války“, v důsledku čehož byli odsouzeni zaplatit dvanáct a půl miliardy dolarů válečných reparací, což bylo pro zemi zničující. A počátek zlatých dvacátých let – období největšího rozkvětu avantgardní kultury, především pak v Berlíně – byl pociťován na spoustě míst v Německu, a v Bavorsku zvlášť, za důkaz dekadence a odtržení hlavního města od zbytku Německa.

Nikde jinde nebyla tato témata tak živá a prožívaná jako v Bavorsku. Bavorsko, země, která se stala „vlastí“ jak Hitlerových nacistů, tak mnohých dalších vyhroceně nacionalistických stran a skupin, bylo v rámci německé federace vždycky vzpurným rebelem, neustále přicházejícím s vlastními specifickými požadavky, odmítajícím společné německé zákony a vyhrožujícím úplným či částečným odtržením, pokud mu nebude dovoleno zřídit si tu vlastní měnu, tu vlastní poštovní systém či vlastní samostatnou železniční síť.

Pro Výmarskou republiku představovalo Bavorsko, po Prusku druhý největší stát, bête noire, tedy černou ovci, vpravdě „pučistické hlavní město“ Německa. Svobodný stát, jak si Bavorsko samo říkalo, měl pro povstání a nepokoje slabost už od roku 1918, kdy zarostlý levicový intelektuál Kurt Eisner svými demonstracemi během jediné noci vyhnal bavorského krále z jeho paláce. Stačily ale tři měsíce po jeho neúspěšném pokusu o ustavení socialistické vlády, aby zůstal Eisner ležet na jednom z mnichovských chodníků mrtev v tratolišti krve. A to chaosu zdaleka nebyl konec. K hrůze bavorské střední třídy se na tři týdny moci chopila krajní levice, která vyhlásila republiku rad v sovětském stylu, jenom proto, aby se vzápětí nechala smést v obrovské vlně nekontrolovaného násilí jako bandité se chovajícími polovojenskými jednotkami Freikorpsu, jež do země vtrhly zpoza bavorských hranic. Krutosti byly na denním pořádku, páchané všemi stranami.

Od té doby se politické kyvadlo v Bavorsku naklonilo silně doprava a země se stala lákadlem pro krajní nacionalisty a potenciální „revolucionáře“, jako byl Hitler se svou protidemokratickou nacistickou stranou. Šlo sice o revolucionáře, ale o revolucionáře jiného typu, o revolucionáře vystupující proti revoluci, o revolucionáře odmítající legitimitu německé republikánské revoluce z listopadu 1918. „Pokud zde stojím jako revolucionář,“ poznamenal později Hitler, „stojím zde současně i proti revoluci a proti [politickému] zločinu.“12

Hitler, stejně jako mnozí další představitelé politického života, stojící na pozici radikální pravice, označoval revolucionáře z roku 1918 za „listopadové zločince“. Pro navýsost znechucené příslušníky Frontgemeinschaft – bratrstva frontových bojovníků, kteří za sebou měli dlouhé měsíce a roky bojů v zákopech první světové války – to byli právě berlínští civilisté, kteří jim vrazili dýku do zad. „Na bitevním poli neporaženi“, tak znělo jejich motto. Jedním z jejich hrdinů byl generál Erich Ludendorff, velký stratég první světové války, který se rovněž přestěhoval z Berlína do Bavorska, kde se nechal ovlivnit a okouzlit krajně pravicovými politiky vycházejícími z rasových teorií. Bavorsko se stalo útočištěm i pro kapitána Hermanna Ehrhardta, jednoho z vůdců Kappova puče, po němž toužila berlínská vláda, která ho chtěla nechat uvěznit. Zatímco v berlínských vládách často dominovali sociální demokraté – konzervativními Bavoráky považováni všichni za marxisty –, Mnichov se stal oblíbeným místem völkisch** stran, hnutí, jež vycházelo z myšlenek progermanismu a antisemitského rasismu. Nová konzervativní vláda, vzniklá roku 1920, se stala zastáncem tvrdé linie, když prohlásila, že Bavorsko se stane „baštou pořádku“, ostrovem klidu a serióznosti, místem, kde budou na rozdíl od levičáckého marasmu, panujícího v celém Německu, vládnout pravicové strany. Bavorsko bylo, tak jako ostatně vždy, zemí samotnou pro sebe.

Hitlerovi muselo Bavorsko připadat jako ráj na zemi. Rodilý Rakušan Hitler vyrůstal v tehdy provinčním Linci, pět důležitých formativních roků od svých osmnácti do čtyřiadvaceti let ale strávil v rakouském hlavním městě Vídni. Živořil tam jako neúspěšný umělec a celkově spíše než co jiného jako ztroskotanec. Dvakrát se mu nepodařilo dostat se na rakouskou Akademii výtvarných umění, nevyšlo to ani s dokončením střední školy. Léta 1908 až 1913 tedy trávil tím, že se živil, jak se dalo. Nejjistějším zdrojem příjmů pro něj bylo malování vídeňských momentek na pohlednice pro turisty, které pak prodával po vídeňských uličkách, případně nabízel malým prodejcům, většinou Židům.13 Jeho kariéra šla od deseti k pěti, bydlel v levném společném pokoji, případně v omšelém pokojíku a nakonec i ve dvou ubytovnách pro svobodné muže (jedna z nich byla částečně financována bohatými židovskými rodinami). Na podzim dokonce po nějakou dobu neměl vůbec kde bydlet, stal se z něj tulák, vděčný za noc strávenou v teple kavárny se čtyřiadvacetihodinovým provozem, častěji ale přespávající na lavičkách v parku. Později vzpomínal, že za to zaplatil „omrzlými prsty, nohama a rukama“.14 Nejspíš kvůli tomu, jak tam strádal, nazval Hitler pobyt ve Vídni „nejtvrdší, ale nejpřínosnější škola mého života“.15

Z politického hlediska Hitlera pohltila kalná zvířená pěna antisemitismu předválečné Vídně – města, v němž vedle sebe žily dobře situované a prosperující židovské elity a neustále sem přitékající proud zubožených židovských imigrantů, prchajících před pogromy na východě. Hitlera zaujala politika vídeňského starosty Karla Luegera, radikálního antisemity, a stal se přívržencem pangermánského hnutí, které jen o několik roků dříve založil Rakušan Georg von Schönerer.

Schönerer byl fanatický nacionalista a antisemita, věřící v myšlenku, že všichni Němci, tedy německy mluvící lidé, mají žít v jednom Velkém Německu. Schönerer byl rovněž přesvědčen, že Němci v Rakousku-Uhersku, přestože zde jsou vládnoucí třídou, nemají odpovídající postavení, protože početní převahu nad nimi mají Češi, další Slované a Maďaři. Ve stejném duchu uvažoval i Hitler, který habsburskou dynastii odsuzoval za „slavizaci Rakouska“.16

Mladý, nyní dvacetiletý Hitler byl zděšen, když sledoval jemu nepochopitelné multilingvální debaty v mnohonárodnostním vídeňském parlamentu, občas přerušované nějakými těmi mezikulturními výkřiky.17 Ponořil se do německo-nacionalistického tisku, do náborových letáků a do extrémistických plátků typu rasistického časopisu Ostara, jichž bylo hlavní město plné a které si nadšeně kupoval, případně je dostával zadarmo v „levných lidových kavárnách“, jež v té době často navštěvoval. Vypěstoval si také militantní nenávist vůči marxismu – „nástroji destrukce národních států a vzniku světové židovské tyranie“18, jak ho nazýval – a vůči rakouské sociální demokracii. Odmítal zaměření této strany na organizované dělnictvo a na myšlenku internacionální solidarity dělnické třídy, proti nimž stavěl koncept rasově vyhraněného nacionalismu, i když později prohlásil, že se své oblíbené kombinaci propagandy a síly („teroru“) učil u socialistů.19 Po roce, jejž sám popsal jako období „klidného pozorování“, Hitler zavrhl parlamentní demokracii jako osudově chybnou formu vlády, která ve výsledku povede vždy jen k vládě davu zleva. „Dnešní západní demokracie je předchůdcem marxismu,“ napsal.

Hitler začal za zlo považovat vše, co se nacházelo politicky nalevo, a k tomu připojil ještě Židy a to, že jejich vliv narůstá. První antisemitské pocity v něm vyvolalo, aspoň podle jeho vlastního tvrzení, když kdesi na vídeňské ulici potkal jakéhosi východního Žida – „strašidlo v černém kaftanu a s černými pejzy“.20 Vzhledem k tomu, že nezaznamenat ve vídeňských ulicích ortodoxní židy v té době mohl pouze slepec, což Hitler nebyl, jde nejspíš o dodatečně vykonstruovaný výmysl, který měl jeho vyprávěnce dodat na dramatičnosti.

Historici jsou sice přesvědčeni, že tato anekdota, můžeme-li to tak nazvat, vychází z několika opakovaných zkušeností, většina ale za bernou minci přijímá Hitlerovo tvrzení, že jeho posedlost, jeho politický antisemitismus má tak či onak kořeny v předválečné Vídni^21 – protože to prohlásil v Mein Kampfu a roku 1924 během svého soudu za velezradu. Jsou zde ale jiní, kteří si myslí, že pro toto líčení událostí neexistují žádné důkazy a že Hitlerův antisemitismus se stal „manifestačním a radikálním a aktivním“, jak píše historik Othmar Plöckinger, až v Mnichově po první světové válce. Podle jejich názoru Hitler promyšleně legendu o své vlastní vídeňské radikalizaci vytvořil, aby jeho čtenáři uvěřili obrazu mladého a naivního idealisty, jenž pouze reaguje na skutečné a traumatizující události, a nezabývali se mnohem odpudivější a zcela idealismus postrádající realitou tvořenou válečným veteránem, bloumajícím od ničeho k ničemu a hledajícím možnost uplatnit se jako politik, protože nic jiného neumí. Pokud přijmeme za svou tuto interpretaci, Hitler pouze nasedl na antisemitismus „jako na vítězného koně v daných politických podmínkách“. Tak to popisuje historik Roman Töppel.22

To ale předbíháme…

V květnu 1913, poté co v rakouském hlavním městě strávil pět tvrdých roků, získal čtyřiadvacetiletý Hitler malé dědictví a přestěhoval se z Vídně do Mnichova – aby si tak naplnil sen žít v německém prostředí, obklopen monumentální architekturou a duchem umělecké tvořivosti. Mnichov se stal místem, s nímž se Hitler cítil být „spojen více… než s jakýmkoliv jiným koutem světa“, prohlásil.23 „Dobu před ní [první světová válka] považuji za zdaleka nejšťastnější a nejspokojenější období svého života.“24 Hitler později tvrdil, že do Německa se přestěhoval „především z politických důvodů“ – protože už nemohl déle vydržet život v rakousko-uherském hybridním státu. Přesun do Mnichova mohl ale Hitlerovi vyhovovat i z úplně jiných důvodů: neustále se snažil být krok před rakouskými úřady, které ho chtěly odvést do armády. Tam by musel strávit tři roky v aktivní službě, následovalo by sedm let, kdy by byl rezervistou, a další dva u národní gardy.

V Mnichově, tedy ve městě, které byl ochoten a připraven považovat za svůj skutečný domov, ovšem Hitler, muž, jenž skoro nic neuměl a jenž neměl žádné pořádné vzdělání, opět nemohl najít žádnou práci. A opět skončil u toho, že vyráběl kolorované pohlednice s motivy pro turisty, které se prodávaly po ulicích a v drsných mnichovských knajpách. Opět mu nezbylo než žít sám a v levných podnájmech. Opět stál na okraji společnosti a jeho vyhlídky – osobní i profesní – se blížily nule.

A pokud to bylo až doposud špatné, mělo se to ještě zhoršit!

V lednu 1914 Hitlera dostihl rakouský povolávací rozkaz, požadující, aby se dostavil do Lince k odvodu. Na jednu noc byl Hitler dokonce zadržen ve vazbě. Hitler se povinnosti snažil vyhnout, posílal ponížené supliky a dopisy na všechny strany. Nakonec se mu podařilo dosáhnout aspoň toho, že k odvodu se měl dostavit jenom kousek přes hranice, do Salcburku. A tam ke své velké úlevě neprošel zdravotní prohlídkou. Bledý a neduživý Adolf Hitler, muž, který se měl stát tím, kdo vyvolá světovou válku a ponese odpovědnost za masové vraždy, byl označen za „příliš slabého“ na to, aby sloužil jako medik, a za „nepoužitelného pro manipulaci se zbraněmi“.25 Hitlerovi se tedy stalo to, co ho mělo provázet i v dalších letech formování. Zasáhlo štěstí, když jen taktak vyvázl osudu, který ho mohl učinit někým naprosto neznámým, někým, kdo by nikoho ničím nikdy neohrozil.

Ironií osudu to měla být další – nečekaná – příležitost vstoupit do armády, která celý Hitlerův život dramaticky pozměnila. V červnu 1914 byl v Bosně na sarajevské ulici zavražděn arcivévoda františek Ferdinand, což se stalo záminkou pro vyhlášení války. V srpnu 2014^26 bychom Hitlera našli v tisícihlavém davu na mnichovském náměstí Odeon oslavujícím válku – jeho štěstím naplněnou tvář se později podařilo identifikovat na masové fotografii, i když existují i domněnky, že snímek byl zfalšován a Hitler na něj byl dodán až dodatečně z propagandistických důvodů.27 V každém případě Hitlera čekal stejný osud jako miliony jiných mladých Němců – nastoupil do armády a vyměnil svůj život tuláka s jednou kapsou prázdnou a druhou vysypanou za život vojáka. Hitlerův odvod trval o jeden den déle, protože jako Rakušan musel dostat speciální souhlas bavorského panovnického domu se službou v armádě de facto jiného státu. Později Hitler tvrdil, že osobně napsal králi a kladnou odpověď z královské kanceláře prý dostal během čtyřiadvaceti hodin.

„Kancelář Jeho Veličenstva pracovala rychle,“ poznamenal Hitler.28

I o pravdivosti tohoto příběhu panují určité pochybnosti, každopádně Hitler byl rychle odveden do bavorské armády, která jako součást německých ozbrojených sil mířila do války. Tentokrát za neschopného služby označen nebyl. Opětovně změnila Hitlerův život jedna jediná událost, jeden jediný dopis, bez nějž by se běh dějin utvářel úplně jinak.

„Hitlera umožnila první světová válka,“ napsal historik Ian Kershaw.29

V rámci bavorského 16. záložního pěšího pluku strávil Hitler čtyři drsné roky v blátě zákopů západní fronty, sloužil jako pěší posel, přenášel depeše z velitelství do frontových linií, podílel se na mnoha bitvách, včetně brutálních jatek u belgických Yprů a na francouzské Marně. Chodit do zákopů a zase se z nich vracet zpátky, to byla zvlášť nebezpečná činnost, kterou odlehčovaly chvíle odpočinku u týlových velitelských jednotek (frontoví vojáci nazývali posly „týlovými prasaty“).

Během těchto chvil odpočinku Hitler údajně nenasytně četl – říkal, že v batohu neustále nosil malé vydání knihy Svět jako vůle a představa od Arthura Schopenhauera. A často ho prý viděli, jak studuje knihy o historii či jak se nazpaměť učí historická data.30 Občas také kreslil, nejčastěji vesnické motivy ze svého okolí. Ostatní poslové ho prý proto oslovovali „umělče“, vzpomínal desátník Max Amann (pozdější Hitlerův vydavatel). Také ho ale považovali za nemehlo a nemotoru. Jeden jeho kolega vzpomínal na Hitlera jako na vojáka, který by i v továrně na vojenské konzervy umřel hlady, protože jako jediný z nich všech neuměl otevřít konzervu s vojenskými dávkami bajonetem.31 fotografie z válečných let Hitlera ukazují jako vcelku pohledného, ale nikdy se neusmívajícího mladého muže. Také v té době nosil bohatý a mohutný knír, ne ten směšný pahýlovitý kartáček, který se jako vejce vejci podobal tomu, s čím se pod nosem proslavil Charlie Chaplin.32 Historik Thomas Weber si ale všiml, že na všech dochovaných skupinových válečných fotografiích Hitler stojí nebo sedí na okraji skupiny – a vykládá to jako metaforu faktu, že se Hitler cítil být ve společnosti pořád outsiderem. Pokud pomineme psíka jménem foxl, jehož si chytil a ochočil poté, co jednou v zákopu honil krysy, neměl Hitler prakticky žádné kamarády.33 Vojáci z jeho jednotky na něj vzpomínali jako samotáře a „podivína“, který skoro nedostával poštu. „Neměl nikoho, kdo by mu poslal balíček na přilepšenou,“ vzpomínal Amann.34

Přesto byl Hitler považován za statečného a ochotného vojáka. Byl dvakrát raněn a dvakrát vyznamenán Železným křížem první a druhé třídy. Nikdy se ale nedočkal dalšího povýšení, takže válku končil jako svobodník. Částečně to bylo dáno tím, že se mu nechtělo opouštět ulitu odřazené jednotky, kde na sebe nemohl upozornit – to si aspoň myslel jeden z jeho tehdejších kolegů –, částečně za to zřejmě mohla absence velitelských schopností, vyžadovaných u řadového poddůstojníka, který se tohoto povýšení dočkal přímo v poli, bez vojenské školy.35 (Po prvních bitvách, kdy padly nekonečné zástupy vojáků, bylo takto povýšeno poměrně hodně vojáků. Hitlerovi samotnému byla propůjčena hodnost Gefreiter, což se v minulosti chybně překládalo jako desátník***. Takový Gefreiter ale neměl svěřené žádné velitelské pravomoci, jaké příslušely z řad mužstva povýšeným poddůstojníkům typu skutečného desátníka. Gefreiter byl vlastně jenom jakýsi stupeň nad nejnižším možným zařazením, odpovídajícím anglickému termínu private [a českému vojín]. V americkém pojetí tedy šlo o ekvivalent vojína první třídy [private first class].)36

Podle armádních záznamů strávil svobodník Hitler poslední dny války, od října do listopadu 1918, ve vojenské nemocnici, kde se vzpamatovával z „plynové nevolnosti“ po britském útoku hořčičným plynem. Později k tomu sám Hitler napsal, že utrpěl dočasnou ztrátu zraku, ale přesto se nahlas rozplakal („poprvé od chvíle, co mně umřela matka“37), když do nemocnice dorazily zprávy o tom, že Německo kapitulovalo. „Všechno to bylo nadarmo!“ naříkal.38

Ještě méně pravděpodobné je líčení toho, jak se Hitler, stále ještě ležící v nemocnici a plný nenávisti k té „bandě odporných zločinců“, kteří mohli za prohranou válku, rozhodl, že se „stane politikem.“39 Historici to zpochybňují, ale jako tvrzení to znělo dobře, takže se to posléze stalo součástí Hitlerovy a Hitlerem pečlivě a promyšleně budované vůdcovské legendy.

Koncem listopadu 1918 zamířil Hitler zpátky do Mnichova, pořád ještě jako příslušník armády^40 a pořád ještě netušící, co vlastně bude dělat. Nečekala tam na něj žádná práce a po pravdě řečeno, ani nic neuměl. Byl jenom neuznaný a o uznání marně usilující umělec a zručný malíř pohlednic.

Nějakou chvíli zvažoval, že by zůstal v bezpečném světě armády, která pro něj od jeho osmnácti představovala jediný skutečný domov a zajišťovala mu střechu nad hlavou a jídlo, ale jako miliony dalších vojáků byl demobilizován. Poflakoval se v kasárnách, chodil na stráž k hlavnímu nádraží a dočasně dostal za úkol dohlížet na co nejrychlejší odchod válečných zajatců z tábora Traunstein poblíž rakouských hranic. Po návratu do mnichovské posádky byl na jaře 1919 zvolen jako zástupce delegáta ve „vojenské radě“, která se teoreticky v tom krátkém a brutálním experimentu se sovětskou Bavorskou republikou rad stala pro jeho jednotku nejvyšší instancí. V červnu 1919 se ale Hitlerův život opět radikálně změnil, bylo to ovšem zase spíše díky tomu, že se na něj usmálo štěstí, než že by se o to jakýmkoliv způsobem přičinil sám. Dosud prakticky k ničemu užitečnému nepoužívaného demobilizovaného svobodníka Hitlera totiž naverboval kapitán Karl Mayr, velitel nově vytvořené jednotky, jež měla na starost zpravodajství a politickou propagandu, a udělal z něj svého „operativce“ na poli politického vzdělávání a současně i armádního špicla (Vertrauensmann, případně V-mann). Mayrova jednotka vznikla v důsledku obav armádního velení, že masy prostých vojínů mohly být v komplikované situaci poválečného Bavorska napadeny „virem“ marxismu. Armáda – teď se jí říkalo Reichswehr – chtěla „imunizovat vojáky proti revolučním myšlenkám“.41

V rámci přípravy svých operativců na boj proti marxismu a na hlásání německých nacionalistických tezí v armádě poslal kapitán Mayr Hitlera a několik dalších svých nových mužů na týdenní kurz historie a politiky^42 na mnichovské univerzitě. Jedním z univerzitních přednášejících byl Gottfried Feder, samozvaný ekonomický „expert“, hovořící jazykem blízkým Hitlerovu srdci. Podle něj za všechny strasti Německa mohl „lakotný kapitál“, což v jeho pojetí ale bylo pouze synonymum pro „židovský finanční kapitál“. Feder odsuzoval „zotročení kapitálem“ a prohlašoval, že Německo bylo zotročeno mezinárodním (židovským) „burzovním kapitalismem“. Tento pojem se líbil jak Hitlerovi-populistovi, tak Hitlerovi-antisemitovi. Další přednášející, konzervativní historik profesor Karl Alexander von Müller, si zase pro změnu všiml Hitlerova znělého a výrazného hlasu, když se po vyučování bavil s ostatními studenty. Mayrovi na základě této zkušenosti Müller řekl, že Hitler má podle jeho názoru talent pro řečnictví.43

Konečně nastala chvíle, kdy měl Hitlerovi jeho talent pro veřejné vystupování dramaticky změnit život. Aspoň Hitler to později často líčil. Pokud tomu tak je – a většina historiků s tím souhlasí –, byl to okamžik, kdy se bezcílně životem a světem potloukající válečný veterán proměnil v začínajícího, ale nadějného řečníka schopného vystupovat na veřejnosti a s veřejností pracujícího. Přiblížil se okamžik, který Hitlerovi samotnému ozřejmil, kde se skrývá jeho budoucnost. Přiblížila se chvíle, kdy se zrodil Adolf Hitler-politik.

K tomu okamžiku, který mu změnil život, došlo v srpnu 1919, dva měsíce po absolvování politického kurzu na univerzitě. Hitler byl společně s několika dalšími kolegy z Mayrovy propagandistické jednotky poslán do kasáren Reichs wehru v Lechfeldu, nacházejících se asi pětašedesát kilometrů od Mnichova. Za úkol tam měli „masírovat“ vojáky v duchu nacionalismu a antibolševismu. Bylo to pět dnů naplněných „občanskou výchovou“ pro vojáky.

Hitler se do úkolu pustil s nadšením a společně s vedoucím kurzu nesl gros povinností spojených s přednášením. Zabýval se především tématem údajné válečné viny Německa za „sociální, ekonomické a politické katastrofy“. Jeho přednášky byly prodchnuty duchem antisemitismu. „Ty vojáky jsem ‚nacionalizoval’,“ napsal sám později.44

Hitlerovo nadšení spojené s jeho vlastním – velmi diletantským a samouckým – chápáním historie z něj udělaly hvězdu. „Herr Hitler je, pokud to tak mohu říci,“ napsal po jedné z přednášek jistý účastník kurzu, „rozený řečník. Jeho nadšení a populární styl, jímž přednáší… vyvolávají u posluchačů pozornost a snahu spolupracovat.“ Jiný voják si vzpomínal, že Hitler byl „skvělý a inspirativní řečník… Jednou, když dlouhá přednáška neskončila včas, zeptal se [nás], jestli má skončit, nebo jestli souhlasíme s tím, že zbytek toho, co si připravil, si vyslechneme ve svém volném čase. Všichni okamžitě souhlasili“.45

V Lechfeldu se Hitler stal hitem.

To, co umí a jak je v tom dobrý, překvapilo zřejmě i samotného Hitlera. Vždy měl v sobě ale sklony k určitému vůdcovství, a to už od dětství, kdy si v Rakousku hrál se svými vrstevníky. „Byl jsem takový malý šéf, projevovalo se to především ve škole, někdy jsem měl ale problémy to zvládnout,“ vzpomínal.46 Hitler byl schopen mluvit prakticky bez přestávky, v jakémkoliv rozhovoru se ale snažil za každou cenu dominovat, uváděl August Kubizek, jeho přítel z doby dospívání. Hitler „mluvil rád a mluvil bez ustání“, jakýkoliv rozhovor s ním, zejména, když se vraceli z divadla z některé z Hitlerem tak milovaných oper Richarda Wagnera, byl ale značně jednostrannou záležitostí, uváděl dále Kubizek.47

Až do zážitku v Lechfeldu Hitlera nejspíš nikdy nenapadlo, že se tyto jeho, řekněme osobnostní rysy mohou stát základem budoucí profesionální kariéry. Po přednáškách před bavorskými vojáky si ale Hitler uvědomil, že má schopnost ovládat lidi. Objevil to, co se mělo stát základním rysem jeho politického působení, jeho života jako politika. Svůj vlastní hlas. „Budu řečník!“ napsal a bylo to stejné, jako když Šavla cestou do Damašku osvítilo nebeské světlo a on se stal Pavlem. I když Hitler později tvrdil, že si toho, že je k něčemu předurčen, byl intuitivně vědom vždycky, teď pochopil, že jeho síla spočívá ve schopnosti ovlivňovat lidi kolem sebe. Až doposud nebyl na rozbouřené mnichovské politické scéně nikým. Teď se rozhodl stát někým.48

O měsíc později se Hitlerovi dostalo dalšího osvícení na cestě k vlastní budoucnosti. A opět se na něj usmálo štěstí. Kapitán Mayr poslal Hitlera jako svého V-manna, aby zjistil, co je zač jakási nová politická skupinka, která si říkala Německá dělnická strana (Deutsche Arbeiterpartei). Skupinku podporovala krajně pravicová a elitářská kultovní společnost Thule a ve skutečnosti se spíše než o „politickou stranu“ jednalo o pouhý diskusní klub s pár členy. Jejími zakladateli a prvními vůdci byli věčně nakvašený, antimarxisticky a antisemitsky založený strojvůdce^49 Anton Drexler a politicky aktivní sportovní žurnalista Karl Harrer.

Když tenkrát v září dorazil Hitler do hospody Sterneckerbräu ve staré části Mnichova, našel tam pouhých čtyřicet členů a sympatizantů Německé dělnické strany.50 Hitler, který zde byl v utajení, tedy v civilu, ne v uniformě Reichswehru, původně z tohoto setkání „neměl ani dobrý, ani špatný dojem. Byla to jedna z nově vzniklých skupin v době, kdy se každý cítil být povolán k tomu založit politickou stranu“, napsal.51

Setkání se již blížilo ke konci, když jeden z jeho účastníků vystoupil s projevem, v němž obhajoval myšlenku odtržení Bavorska od německé federace. Hitlera to rozčílilo a zareagoval, tak jak se mu to mělo stávat i v budoucnosti, zcela impulzivně. Úplně zapomněl na svou roli tajného přihlížejícího a proměnil se v zaníceného debatéra. Naplno uplatnil svůj jízlivý řečnický styl a nedávnými zkušenostmi vybroušené argumenty a ostře napadl všechny separatistické myšlenky. Stejně ostře obhajoval i koncept Velkého Německa a sjednocení Německa s Rakouskem. Během několika vět dokázal názory svého předřečníka úplně vyvrátit, otřásl jeho pozicí, takže nešťastník – aspoň podle vlastních Hitlerových vzpomínek – ze schůze odcházel jako „zpráskaný pes“.52

Hitler všem dokázal, že nejenom umí mluvit, ale že je každým coulem skvělý a pohotový demagog.53 K jeho nenápadnému zevnějšku a nevysoké postavě kontrastovaly bledá pleť a to, co pamětníci popisovali jako „svítící“ a pronikavé světlé modré oči, jež jakoby podtrhávaly jeho argumenty a dodávaly jim na intenzitě.54 Spoluzakladatel Německé dělnické strany Drexler byl řečníkem tak unesen, že se po schůzi k němu vrhl a vnutil mu svůj čtyřicetistránkový politický manifest Mé politické probuzení. Drexler také Hitlera okamžitě pozval, aby se k nim přidal. Jinému účastníkovi schůze Drexler řekl: „Ten chlapík tedy umí mluvit! Ten by se nám hodil!“

Po Hitlerově bojovném vystoupení v pivnici Sterneckerbräu nabraly události rychlý spád. Následujícího rána, když Hitler nemohl spát, protože myši v kasárnách dělaly moc velký rámus, neměl na práci nic lepšího než si pročítat Drexlerův krátký pamflet. Jeho antisemitské výpady a teze o „destruktivním židovském vlivu“ na život v Německu, útoky proti „velkokapitálu“ a názory na uzavírající se propast mezi dělnickou a střední třídou, to vše stručně a jasně popsáno, souzněly s Hitlerovými postoji.

„Jako bych znovu viděl svůj vlastní vývoj“, popsal Hitler pocity, které měl při čtení brožury.55

Ještě dříve, než se mohl rozhodnout, zda přijme Drexlerovo pozvání a mezi „německé dělníky“ se vrátí, dostal pohlednici, na níž ho stručně informovali, že už ho za člena Německé dělnické strany mezitím přijali sami.56 Hitler strávil dva „mučivé“ dny úvahami, zda se má s touto „směšně“ malou skupinkou spojovat, jak to později sám popsal, pak se ale rozhodl jejich pozvání vyhovět. „Bylo to nejdůležitější rozhodnutí mého života,“ napsal. „Odteď již nebyla cesta zpátky.“

Hitler tedy nyní měl zázemí politické strany, politickou platformu pro svá veřejná vystoupení. Platformu, jež se měla během pár let proměnit v jedno z nejvýznamnějších politických hnutí Evropy dvacátého století.

Kvůli tomu, že poslal Hitlera na onu stranickou schůzi, se v budoucnosti kapitán Mayr začal prohlašovat za jeho duchovního kmotra, za muže, který to všechno umožnil.

Ve skutečnosti měl zásluhy myšlenkového inspirátora někdo jiný – neústupný a vysoce oceňovaný intelektuál Dietrich Eckart. Hitler se s Eckartem setkal na schůzi Německé dělnické strany, kde na něj tento muž hluboce zapůsobil.

Dnes bychom Eckarta nazvali „myšlenkovým trustem“ strany, jejím „jednoosobovým think tankem“. Byl to bohém, básník, občasný novinář, který do němčiny přeložil Peera Gynta od Henrika Ibsena, poprvé ho zde uvedl a proslavil. Jako zuřivý antisemita vydával Eckart protižidovský plátek, týdeník nazvaný Auf Gut Deutsch (Dobře německy). Se zářivě modrýma očima, vysokým čelem a úplně lysou hlavou představoval Eckart nepřehlédnutelnou personu kavárenského, uměleckého a literárního světa mnichovské čtvrti Schwabing. I přesto, že byl Eckart závislý na alkoholu a morfiu – což vedlo k jeho předčasné smrti ve věku pětapadesáti let –, považovali ho za jakéhosi proroka antisemitského völkisch hnutí. O nové politické straně jednou řekl: „Potřebujeme vůdce, který se nebude bát rachotu kulometu… Nejlepší by byl dělník, který by současně uměl mluvit… a který by neutekl, když by se po něm někdo rozmáchl židlí. Měl by být svobodný – aby nám pomohl získat ženy!“57 Jako by to byla vskutku prorocká slova, jimiž Eckart – aniž by ho znal – popsal jistého bývalého vojenského posla, který měl zájem etablovat se v politice.

Když se seznámil s Hitlerem, začal Eckart věřit, že tohoto svého muže našel.

Jak Hitler později poznamenal, Eckart se rychle stal „Polárkou“ pro jeho další intelektuální rozvoj, mužem, který mu pomohl vybrousit k dokonalosti jeho antisemitské názory, člověkem, který ho uvedl jak do světa mnichovské bohémy, tak i do světa velké společnosti. Eckart s sebou budoucího nacistického diktátora vzal na jeho vůbec první cestu letadlem – do Berlína –, kde ho mimo jiné seznámil s bohatým výrobcem klavírů Edwinem Bechsteinem, a což bylo ještě důležitější, s jeho manželkou Helene. Frau Bechsteinová byla nadšená finanční přispěvatelka a později, když byl Hitler ve vězení v Landsbergu, za ním často jezdila na návštěvu. („Přála bych si, abyste byl můj syn,“ řekla mu jednou.)58 Věnovala mu také kožený bičík na psy, jeden ze tří, jež dostal od svých obdivovatelek a s nimiž byl pak k vidění po celém Mnichově.

Hitler tedy začal dělat své první krůčky v politice, současně se mu dostalo možnosti k dalšímu vytříbení svých názorů, tentokrát ne na řečnické tribuně, ale v písemné formě. V září 1919 dostal kapitán Mayr dopis od Adolfa Gemlicha, bývalého účastníka propagandistického kurzu na mnichovské univerzitě. Gemlich chtěl po Mayrovi další pokyny na téma vypořádání se s „židovskou otázkou“. Mayr předal dopis Hitlerovi (stále pouhému svobodníkovi), aby na něj odpověděl.

Hitler se pustil do odpovědi, na niž potřeboval okolo tisíce slov. Poprvé v písemné formě vyjádřil svůj hluboký antisemitismus a formuloval některé zásady, jež se posléze staly základem jeho protižidovské politiky a filosofie, provázející ho od chvil vzestupu, přes utváření třetí říše, holocaust až po „politický testament“, sepsaný roku 1945 jen pár dní před tím, než v berlínském bunkru spáchal sebevraždu.

Hitler vyšel z antisemitských stereotypů a klišé, v té době rozšířených po celé Evropě – a zvláště v bavorských intelektuálních völkisch kruzích –, dal ale jejich argumentům v dopisu Gemlichovi analytické a extrémistické „pozlátko“. Hitler zcela odmítl „emocionální antisemitismus“, který je podle jeho názoru čistě osobní záležitostí, vedoucí maximálně k pogromům, a politicky je tudíž nevyužitelný a místo něj prosazoval „antisemitismus rozumu“, založený na faktech, a proto schopný formulovat praktickou politiku. Judaismus, jak prohlásil, není náboženství, ale výraz rasové příslušnosti. Židovskou rasu pak prohlásil za „pijavici“ přisátou na většinové společnosti, jejímž jediným raison d’être je „tančit okolo zlatého telete“ za účelem získávání dalšího bohatství.

Vedení Výmarské republiky bylo podle něj celé v područí židovských peněz, přímo užívaných na nespravedlivý boj proti „antisemitským hnutím“, tedy proti nacionalistickým a völkisch (rasistickým) stranám. „[Židovská] moc je mocí peněz, jež se v jejich rukou neustále zmnožují v podobě úroků, vnucující jiným lidem to vůbec nejnebezpečnější jho, jaké existuje.“ V duchu dřívějších pamfletů na podobné téma, které Židy přirovnávaly k nemocem a k parazitům, Hitler popsal judaismus jako „rasovou tuberkulózu.“ Odpovědí na tuto hrozbu, napsal, musí nevyhnutelně být „systematický a z pozice práva vedený boj, jehož cílem bude zrušení všech židovských privilegií“.

Německo, pokračoval Hitler ve svém dlouhém dopise, se musí „obrodit“, což ale není možné, pokud bude muset bojovat s „nezodpovědným tiskem“, čímž mínil Židy vlastněné noviny. Německo je schopno znovu ožít pouze tehdy, vyvine-li „vůdčí osobnost“ v jeho čele nemilosrdné úsilí, napsal Hitler, čímž jenom potvrdil svůj mesiášský komplex. Nabídl jednoduché řešení „židovské otázky“, které mrazivým způsobem předznamenalo události, k nimž mělo dojít v průběhu několika následujících dekád: „Konečným cílem [antisemitismu] musí být neodvolatelné a úplně odstranění všech Židů.“ Svou krutostí a neskrývanou brutalitou ukazuje dopis Gemlichovi, kam se koncem roku 1919 Hitlerův antisemitismus posunul. Ještě před tím, než pro naplnění svých cílů získal Hitler politickou platformu, jím jasně řekl, jak radikální hodlá být, pokud se kdy dostane k moci.

Třicetiletý Hitler byl připraven dostát svému poslání.

* Pro lepší pochopení, šlo o 4 200 000 000 000 marek za dolar. V červenci 1914 to byly 4,2 marky za dolar. Poznámka překladatele.

** Termín völkisch se jenom velmi obtížně vysvětluje. Překlad sice zní „národní“ či „lidový“, ale v dobovém kontextu to znamenalo spíše „populistický“, „masový“, „rasový“, „rasistický“, „etnicko-šovinistický“, „nacionalistický“, „komunitní“ (tedy „jen pro Němce“), „konzervativní“, „tradicionalistický“, „nordicko-romantický“, a pokud možno i všechno toto dohromady. Politická ideologie völkisch sahala od víry v německou nadřazenost po až téměř spirituální rezistenci vůči „zlu industrializace a atomizace moderního člověka“, napsal vědec David Jablonsky. Hlavním komponentem ideologie ale je, jak dodává Harold J. Gordon, Jr., vždy rasismus. Poznámka autora.

*** Do angličtiny jako corporal. V češtině pak někdy jako „kaprál“, alespoň když se cituje údajný výrok říšského prezidenta Hindenburga, který Hitlera údajně nazýval „českým kaprálem“ (měl si splést Hitlerovo rodné Braunau s Broumovem), nebo „českým frajtrem“. Občas se objevuje tvrzení, že Hitlerova hodnost odpovídala stávající české (či československé) poddůstojnické hodnosti četař. Vzhledem k autorovu následujícímu vysvětlení je zřejmě nejlépe odpovídajícím českým ekvivalentem onen svobodník. Poznámka překladatele.

1.   Kershaw, Hitler: 1889–1936: Hubris, 73.

2.   Ernst Deuerlein, Der Hitler-Putsch: Bayerische Dokumente zum 8./9. November 1923 (Sonderdruck aus Band 9), 79.

3.   Wilhelm Hoegner (anon.), Hitler und Kahr: Die bayerischen Napo leonsgössen von 1923: Ein im Untersuchungsausschuss des Bayerischen Landtags aufgedeckter Justizskandal, parts 1 and 2 (Mnichov, 1928), 53.

4.  Gritschneder, Der Hitler-Prozess (soudní přepis), část 1, 49.

5.  Hans Mommsen, Aufstieg und Untergang der Republik von Weimar 1918–1933 (Berlin: Ullstein Taschenbuch, 1989–2009), 645– 647.

6.  Reinhard Sturm, Weimarer Republik Informationen zur politis chen Bildung, 261 (2011), Bundeszentrale für politische Bildung: Bonn (ISSN 0046-9408).

7.  David Clay Large, Where Ghosts Walked: Mnichov’s Road to the Third Reich (Londýn: W. W. Norton, 1997), 159.

8. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 170–171.

9.  David Jablonsky, The Nazi Party in Dissolution: Hitler and the Verbotzeit 1923–1925 (Londýn: Routledge, 1989), 7.

10.  Eugene Davidson, The Making of Adolf Hitler: The Birth and Rise of Nazism (New York: Macmillan, 1977), 186, citace Otto Gessler, Reichswehrpolitik in der Weimarer Zeit (Stuttgart: Deutsche Verlags-Anstalt, 1958), 248.

11.  Gordon A. Craig, Germany: 1866–1945 (New York: Oxford University Press, 1978), 434.

12.  Gritschneder, Der Hitler-Prozess (soudní přepis), část 1, 61.

13.  Brigitte Hamann, Hitler’s Vienna: A Dictator’s Apprenticeship (New York: Oxford University Press, 1999), 164; Kershaw, Hit ler: 1889–1936, 54–56.

14.  Volker Ullrich, Adolf Hitler: Biographie: Band I: Die Jahre des Aufstiegs 1889– 1939 (S. Fischer; Frankfurt am Main, 2013), 52, citace z poznámky pod čarou k Hitlerovu dopisu lineckému magistrátu 21. ledna 1914, 1914; Kershaw, Hitler: 1889–1936, 52.

15.  Hitler, Adolf, Mein Kampf: Zwei Bände in einem Band, Un gekürzte Ausgabe, 851–855. (Mnichov: Auflage, Zentralverlag der NSDAP, frz. Eher Nachf., 1943), 137.

16.  Hitler, Mein Kampf, 13.

17.  Hitler, Mein Kampf, 83–86.

18.  Hitlerova poznámka pro Mein Kampf, 10, florian Beierl a Othmar Plöckinger, Neue Dokumente zu Hitlers Buch Mein Kampf. Vier teljahrshefte für Zeitgeschichte 57, no. 2 (2009): 310.

19.  Hitler, Mein Kampf, 44–45.

20.  Hitler, Mein Kampf, 59.

21.  Kershaw, Hitler: 1889–1936, 61–62. Jiní historici zastávají názor, že Hitlerův antisemitismus se projevil až později, po první světové válce v Mnichově. Viz Sven Felix Kellerhoff, Adolf Hitler wurde spät zum Antisemiten, Die Welt, 3. března 2009.

22.  Rozhovor s autorem, 2. února 2015.

23.  Hitler, Mein Kampf, 139.

24.  Hitler, Mein Kampf, 138.

25.  Ullrich, Adolf Hitler, 63.

26.  Milan Hauner, Hitler: A Chronology of his Life and Time (New York: Milan Hauner, 1983), 12.

27.  film Heinricha Hoffmanna. Hitler – wie ich ihn sah, část 1, ZDF History, https://www.youtube.com/watch?v=vw356iha8so, 20.– 47. vteřina, televizní dokument.

28.  Hitlerova poznámka pro Mein Kampf, 9, Beierl and Plöckinger, Neue Dokumente, 304.

29. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 73.

30.  Frank, Im Angesicht, 46; Thomas Weber, Hitler’s First War: Adolf Hitler, the Men of the List. Regiment, and the First World War (New York: Oxford University Press, 2010), 140.

31.  Weber, Hitler’s First War, 139.

32.  Kershaw, Hitler: 1889–1936, ilustrace 8, 162–63.

33.  Gerhard L. Weinberg, ed., Hitler’s Table Talk 1941–1944: His Pri vate Conversations, (New York: Enigma Books, 2000–2008), 177.

34.  Weber, Hitler’s First War, 139–141, podle amerických vyšetřovatelů.

35.  Weber, Hitler’s First War, 142–143.

36.  Weber, Hitler’s First War, 53.

37.  Hitler, Mein Kampf, 223.

38.  Hitler, Mein Kampf, 64.

39.  Hitler, Mein Kampf, 224.

40.  Hauner, Hitler, 16.

41.  Winifred Nerdinger, Hans günter Hockerts, Marita Krauss, Peter Longerich, Mirjana grdanjski a Markus Eisen, eds., Munich and National Socialism: Catalogue of the Munich Documen tation Center for the History of National Socialism (Mnichov: C. H. Beck, 2015), 52.

42. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 124.

43.  Kershaw, Hitler: 1889–1936, 123; Ernst Deuerlein, Hitlers Eintritt in die Politik und die Reichswehr: Dokumentation, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 7, no. 2 (1959): 179–184; Karl Alexander von Müller, Mars und Venus: Erinnerungen 1914–1919 (Stuttgart, 1954), 338. Müller, vážený akademik, představuje poněkud problematický zdroj informací, protože se za éry třetí říše vyprofiloval jednoznačně minimálně jako Hitlerův sympatizant. Vstoupil do nacistické strany, podílel se na výuce antisemitských „vědců“ a poskytoval tak své profesionální schopnosti režimu. Současně se ale vyvaroval toho, aby ty nejprimitivnější a nejhorší „studie“, které vyšly, byly zaštítěny jeho jménem. Přesto, že byl zastáncem vyhroceně nacionalistických názorů a ve třicátých letech podporoval Hitlerův režim, historici nevidí důvod zpochybňovat jeho důvěryhodnost očitého svědka událostí spojených s Hitlerovým vzestupem ve dvacátých letech.

44.  Hitler, Mein Kampf, 235.

45.  Deuerlein, Hitlers Eintritt, 200.

46.  Hitler, Mein Kampf, 3.

47.  August Kubizek, The Young Hitler I Knew (Londýn: greenhill Books, 2006), 37; Kershaw, Hitler: 1889–1936, 21.

48. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 132.

49.  Albrecht Tryell, Führer befiehl… Selbstzeugnisse aus der „Kam pfzeit“ der NSDAP (Düsseldorf, 1969), 20. Drexler v Mein Poli tisches Erwachen říká, že stále pracuje u Schraubstocka.

50.  Hauner, Hitler, 17–18.

51.  Hitler, Mein Kampf, 237–238.

52.  Hitler, Mein Kampf, 238.

53.  Mommsen, Aufstieg und Untergang, 205–206.

54.  Ernst Hanfstaengl, Hitler: The Memoir of a Nazi Insider Who Turned Against the Führer (New York: Arcade Publishing, 1957), 2011, 39.

55.  Hitler, Mein Kampf, 239.

56. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 126.

57.  Konrad Heiden, Adolf Hitler: Das Zeitalter der Verantwortungslo sigkeit, vol. 1 (Curych: Europaverlag, 1936), 76–77.

58.  Hoegner, Hitler und Kahr, část 2, 102.

KAPITOLA DRUHÁ

Čarovný kruh

„Od této chvíle půjdu svou cestou sám.“

– ADOLF HITLER, 1922^1

„Když mluvím, potřebuji mít dav,“ řekl Hitler jednomu příteli. „V malé a soukromé společnosti nikdy nevím, co mám říct.“ Za oné říjnové noci roku 1919, kdy se na schůzi Německé dělnické strany zrodil nový politický řečník, měl Hitler auditorium tvořené jenom několika desítkami osob, přesto bylo dostatečně velké na to, aby se v něm onen skrytý řečník probudil a spustil. Hitler na tomto shromáždění zdaleka neměl být tou hlavní atrakcí, avšak to, jak se uvedl, to, jak se díky jeho plamenné řeči dramaticky zvedla suma vybraných peněz, jej postavilo do pozice neotřesitelného propagandisty. Od této chvíle to byl on, kdo mluvil jménem strany, kdo ji propagoval, byl jejím bubeníkem vedoucím ji v marši, trubačem, velícím do útoku, kdo dělal všechno pro hnutí. To byl jeho cíl, o to usiloval. Tehdy to ještě nebyl Hitler coby vedoucí představitel politické síly, za nějž se zatím nepovažoval, už to ale byl její hlas, její vyvolávač stojící před pouťovým stanem a lákající dovnitř obecenstvo. Jeho cílem a snem bylo poskytnout podporu někomu, kdo přijde, onomu vyvolenému muži, který se stane německým diktátorem.

„Naším úkolem je diktátorovi, který přijde, předat národ, jenž pro něj už bude připravený,“ řekl.2

O několik měsíců později, v únoru 1920, se Hitler dočkal své premiéry, svého coming-outu veřejného štváče. Jakkoli tomuto okamžiku později v manifestu Mein Kampf propůjčil nádech bezmála heroického příběhu ze siegfriedovské legendy, bylo to, k čemu v oslavované mnichovské pivnici Hofbräuhaus došlo, ve skutečnosti mnohem prozaičtější. Šlo o další politický mítink strany, v němž hlavní roli měl hrát jiný řečník. Hitlerovo jméno nebylo dokonce ani na partajních letácích. Hitler se ale rozhodl fungovat jako „záložní tlampač“, pohybující se v asi dvoutisícovém davu nadšených příznivců. A podařilo se mu vyvolat náležitý rozruch, protože i když byl veřejně představován jenom banální, byť hodně svérázný pětadvacetibodový program strany, dokázal z davu „vyždímat“ hlasitou podporu a od několika stovek socialistických oponentů stejně hlasité posměšky, díky čemuž se obyčejné shromáždění proměnilo na rozpálenou politickou arénu. Lidé poskakovali po židlích a stolech a navzájem se napadali.3

Když shromáždění skončilo – poté co několikrát došlo bezmála ke rvačkám mezi nacisty a socialisty –, vyrazili jeho účastníci do ulic, kde hlučeli, bavili se o Hitlerovi, o projevech, o programech. Nezlomná skupina socialistů a komunistů se pokusila zpívat Internacionálu – hymnu levice.

Hitlerovi se podařilo dosáhnout přesně toho, o co usiloval. Dostal neznámou stranu na politickou mapu. „Není podstatné, jestli se vám smějí, nebo vám nadávají,“ napsal později.

„To hlavní je, že o vás mluví.“

Zdálo se, že čím větší dav je, tím více se Hitler cítí jako ryba ve vodě. Objevil v sobě nadání pro spojení s masami, pro vycítění jejich nálad, pro jejich jazyk. „Velký řečník… se nechává unášet masami s tím, jak rozvíjí vlastní cit pro slova, jimiž dosahuje k jejich srdcím,“ napsal Hitler. „Musí jim číst v tvářích… ať už mu věří, nebo ne.“4 Masy ho stimulovaly pozorností a obdivem, jejž mu projevovaly. Byl to ale reciproční vztah, který měl definovat celý Hitlerův politický život. Někdy „mluvím ke dvěma tisícům lidí, z nichž se na mě osmnáct set dívá jako na nepřítele,“ popisoval jednou. „O tři hodiny později hledím na masu kypící nenávistí a vztekem“ k politickým zločinům, jež jim Hitler právě popsal.5

Ačkoliv byl Hitler demagog a rozhodně netrpěl nedostatkem sebevědomí, popisy úspěchů, jichž svými projevy dosahoval, činí toto jeho vlastní sebehodnocení přinejmenším pravděpodobné.

Než došlo k onomu klíčovému shromáždění v pivnici Hofbräuhaus, hádali se členové Německé dělnické strany, zda je vůbec rozumné pronajímat si tak velký sál. Spoluzakladatel strany Harrer se bál, že polovina sedadel zůstane prázdná, což se však ukázalo být úplně chybným předpokladem. Hitler zastával opačný názor a teď se ukázalo, že měl pravdu. Po tomto úspěchu se strana přestala vyhýbat mítinkům ve velkých sálech a Hitlera vždy inzerovala dopředu jako hlavního řečníka, ať už zamířila kamkoliv. Jeho jméno na plakátech slibovalo vzrušení, politickou zábavu, případně konflikt. Čas od času se celý cirkus vracel do pivnice Hofbräuhaus, kam Hitler pokaždé přitáhl celé davy. Na podzim 1920 zfanatizoval až po okraj nacpaný sál horečným monologem s názvem „Proč jsme antisemity?“. Dva tisíce posluchačů ho více než padesátkrát přehlušily potleskem.6 To, že byl tváří a hlasem strany, ho automaticky stavělo mi mo vůdcovské struktury Německé dělnické strany, mimo prostor, z něhož o nějaké vedoucí postavení mohl usilovat. Stále zjevnější ovšem bylo, že pokud by se hledal smysl celé partaje, její skutečné srdce, našlo by se právě jen a pouze v propagandě. Strana se neúčastnila voleb, neměla žádné kandidáty, nepodílela se na žádné exekutivní či jiné oficiální činnosti. Jenom dělala rámus. Propaganda, to byl vlastně jediný důvod, proč existovala.

A Hitler byl jejím šéfpropagandistou…

Jak stoupala Hitlerova hvězda, jas té, jež svítila Karlu Harrerovi, slábl. Otřesen úspěchem nových tváří tam, kde čekal totální propadák, odstoupil z funkce vůdce strany. Na Hitlerův návrh bylo upraveno, respektive rozšířeno jméno strany: z Německé dělnické strany se stala Nacionálně socialistická německá dělnická strana – německou zkratku tvořila písmena NSDAP. Dodáním adjektiva „nacionálně socialistická“ (nationalsozialistisch) k názvu strany chtěl Hitler posunout její záběr za původně proklamovanou identifi se s dělníky. Pokusil se o nacionální či nacionalistickou redefinici socialismu v protikladu k internacionálnímu charakteru socialismu marxistického. Zamítl komunistickou koncepci třídního boje – chtěl dosáhnout nacionální jednoty společnosti, která by se nedělila podle společenských tříd – a usiloval o obranu soukromého vlastnictví. Oblíbeným „fackovacím panákem“ se místo něj stal „velkokapitál“. V Hitlerově pojetí se výrazy „národní“ (nacionální) a „sociální“ (socialistický) staly „dvěma identickými komunitními koncepty“.

Hitler to vysvětloval takto: „Chceme-li být národní, znamená to, že se nemůžeme nechat omezovat hranicemi, protože naše láska patří všemu [německému] lidu… Být ‚sociální‘ znamená… že každý jednotlivec musí mít na paměti zájem celku a je připraven pro něj zemřít.“7 (Výraz „Nazi“, česky nacista, nacistický, je v němčině přirozená zkratka pro termín nationalsozialistisch – stejně jako zkratka „Sozi“ pro socialisty. Ve skutečnosti se ale označení Nazi začalo užívat až za několik let, a to hlavně v zahraničí nebo mezi lidmi stojícími proti NSDAP. V této knize se termín Nazi, nacista, nacistický používá jednak pro zjednodušení, jednak proto, že mezi čtenáři je obecně známý.)*

Když z cesty zmizel Harrer, zůstával už mezi Hitlerem a nejvyššími partajními posty jenom Anton Drexler, další ze spoluzakladatelů strany. A stačilo jenom o něco málo více než dvanáct měsíců po Harrerově odchodu, aby Hitler překonal i tuto poslední překážku, byť se to neobešlo bez dramatických a teatrálních výstupů. Poté co se Hitler rozešel s vedením strany v otázce možného sloučení s jiným politickým subjektem, bouchl v červenci 1921 dveřmi, odešel ze schůze vedení NSDAP a o tři dny později mu zaslal rezignační dopis.

Šokovaný Drexler a zbývající členové vedení si až teď uvědomili, že ztratili největší tahák ze svých plakátů a s ním i slepici, která jim snášela zlatá vejce. Hvězda nacistických mítinků a magnet pro davy vzala roha. A jako by jim do otevřené rány chtěl nasypat sůl, naplnil Hitler během pár dnů cirkus Krone, největší mnichovskou halu, kam na sebe samotného přilákal šest tisíc dychtivých posluchačů.

Hitler rozjel boj kdo s koho. O týden později za ním přišli Drexler a další partajní vůdci s prosíkem, zdali by se k nim, nacistům, přece jenom nechtěl vrátit. Hitler souhlasil, ale za podmínky „všechno, nebo nic“, tedy že se stane jediným vůdcem strany „s diktátorskými pravomocemi“. Zinscenoval vnitrostranický puč a zvítězil v něm. Naprosté osobní Hitlerovo vítězství znamenalo také první vlaštovku toho, čemu se začalo říkat Führerprinzip, tedy systém nedílného velení, který se stal jedinou formou řízení nejen nacistické strany, ale po dobu existence třetí říše i celého Německa. Podle tohoto principu byl postoj vůdce tím prvním, posledním a jediným, jenž platil, vůdce byl neomylný, všechny vnitřní demokratické procesy, stejně jako kolektivní řízení byly vyloučeny. O ideách a iniciativách se nediskutovalo, nepolemizovalo se s nimi. Velmi často ale docházelo k tomu, že byly předkládány přímo Hitlerovi, od něhož se vracely už v podobě nezvratného rozhodnutí.

Převzetí moci v létě 1921 označuje začátek Hitlerovy přestavby nacistického hnutí na Führerpartei – stranu postavenou okolo dominantního vůdce. Byl to také první krok k vybudování kultu Hitlerovy osobnosti. Hitler byl svobodný, cílevědomý a posedlý myšlenkou na úkol, který si uložil. Nežil ničím jiným než politikou.

Hitlerovo vůdcovství se ale projevovalo pouze na propagandistické frontě, kde si byl sám sebou jistý a kde byla jeho rozhodnutí jasná, promyšlená a z politického hlediska skvělá. Jako manažer pro běžný provoz byl ale katastrofa. Jezdil si po městě sem a tam, jak ho to zrovna napadlo, zapomínal na dohodnuté schůzky a naopak se nečekaně objevoval ve svých oblíbených kavárnách, v úřadovnách nacistické strany či v redakci nově založeného stranického listu Völkis cher Beobachter (doslova nacionalisticko-rasistický pozorovatel). Hitler byl jako „vulkán plný nervní energie“, který „se nedal udržet pryč od ulic“, vzpomínal jeden jeho blízký přítel.8

Ve svém skromném bytě Hitler vstával velmi pozdě a první rozhovory s lidmi vedl, zatímco se holil nebo si mazal krajíc chleba máslem k snídani okolo jedenácté. „Rozhovory vždycky probíhaly vestoje,“ vzpomínal Hermann Esser, účastník těchto ranních schůzek, z něhož se později stal redaktor Völkischer Beobachter. „Nikdy nikomu nenabídl kávu nebo čaj. A pokaždé, když se holil, tak se řízl. To všichni věděli.“9

Hitler zatím rozšiřoval svou základnu. Poselství, s nímž přicházel, teď už neadresoval dělnické třídě – nedisponující volebním právem –, ale drobné buržoazii nacházející se jen o stupínek výš než „modré límečky“ a obávající se, že by o tento jeden stupínek níž mohla sestoupit. Obracel se i na bohaté konzervativce, především na antisemity – na fanatické „příslušníky vyšších vrstev v ulicích města“, jak byli také popsáni.10

Kromě svých veřejných vystoupení a článků ve stranickém listu začal Hitler pracovat na fyzických atributech hnutí jako reálné politické síly. S dokonalým smyslem pro masovou psychologii a pro kombinování symbolik postavil stranickou identitu na svastice, záplavě vlajek a stranických uniformách. Svastika, tento původně posvátný hinduistický symbol, byla během uplynulých staletí užita mnoha náboženstvími a kulty, za svou ji přijaly i rasistické skupiny jako například ultraněmecká společnost Thule, jež ji prohlásila za symbol nordické nadřazenosti. Poté co osobně prostudoval řadu návrhů a skic, rozhodl se Hitler osobně použít pro stranickou vlajku základních barev: červené pole, bílý kruh a uprostřed něj prostá a strohá černá svastika.

Vzhledem k relativní složitosti a ozdobnosti svastiky je použití dvou jednoduchých prvků vlajky projevem přímo reklamního génia. Nacistická vlajka svou prostotou vysílala jasné sdělení, byla snadno rozpoznatelná i z dálky a – pokud to bylo nutné – dokázala vyvolávat strach. Hitler sám svou volbu vysvětloval takto: „Červená vyjadřuje sociální spravedlnost jako základní ideu hnutí, bílá naši víru ve vlastenectví. A svastika označuje úkol, který jsme přijali za svůj – boj za vítězství árijských principů.“11 Kromě toho bylo základní rudé pole záměrnou provokací vůči komunistům a sociálním demokratům, kteří používali stejnou barvu.**

Tím, že zapůsobí na nějaké levičáky, zvyklé shromažďovat se pod zářivě rudou barvou, uvažoval Hitler, dostanou nacisté příležitost „zničit jejich pozice a navázat s nimi dialog“.12

Podobně jako další politické skupiny Mnichova oněch let – komunisty a socialisty nevyjímaje – přistoupili i nacisté k organizování vlastních sil určených k „ochraně sálů“, v nichž probíhaly jejich mítinky. Byli to ozbrojení grázlové, schopní vyvolat nebo naopak ukončit rvačku v hospodě, pokud se tam objevily podobné bojůvky protivníků nebo jiné rušivé prvky. Původně si tito jeho muži říkali „sportovní a gymnastické oddíly“ strany, postupem času se ale název těchto jednotek ustálil po zavržení několika jiných variant na podobě Sturmabteilung – Úderný oddíl či Úderné jednotky, s německou zkratkou SA. Vyzbrojeni byli boxery a gumovými obušky a tvořili Hitlerovu osobní stráž i v oněch zářijových dnech roku 1921, kdy společně s Hitlerem napadli schůzi separatistické skupiny zvané Bayernbund (Bavorská liga), rozbili ji a těžce zranili jejího vůdce Ottu Ballerstedta. Tento bavorský secesionista později Hitlera obvinil z porušování veřejného klidu, za což byl šéf nacistů v létě 1922 odsouzen k tříměsíčnímu vězení (byl podmínečně po měsíci propuštěn).

Při formování Úderných oddílů „jsem chtěl lidi, kteří vypadají zanedbaně,“ říkal Hitler s tím, že na špinavou práci se mu zdáli vhodnější drsně vypadající muži. Najít rekruty podobného typu v poválečném Německu, kde vládla „militantní a ultramaskulinní“ subkultura vycházející jednak z rychlé demobilizace německé armády, jednak z neméně rychlého vzniku nejrůznějších „pirátských“ milicí, nebylo, jak napsal jeden historik, nic těžkého.13 Tito „báječní darebáci“, jak jim sám Hitler říkal, měli v puči, k němuž zbývalo něco přes rok času, sehrát klíčovou roli.14 Nyní operovali pod velením nového člena nacistické strany, kapitána Hermanna Göringa.

V letech předcházejících Hitlerovu puči roku 1923 přibývalo okolo něj lidí, kteří za ním šli z přesvědčení, těch, již se k němu přidali ve vidině prospěchu, ale i obyčejných hospodských rváčů. Z některých se stali členové jeho „vnitřního kruhu“, z jiných jeho osobní doprovod, z dalších zase kolegové-pučisté.

Hermann Göring byl jedním z klíčových členů. Göring, proslavené stíhací eso z let první světové války s dvaadvaceti sestřely a nejvyšším německým vyznamenáním Pour le Mérite, se do Německa vrátil až pár let po válce, když uplynulý čas dělal soukromého a „estrádního“ pilota v Dánsku a ve Švédsku. Teď se poohlížel po nějaké nové příležitosti. Sice se zapsal ke studiu na mnichovské univerzitě, ale to pro okázalého Göringa, milujícího honosný život, nic nebylo. Přednost dával politice a vůbec světu, v němž by se mohl podle svého mínění prosadit. Když si vybíral na mnichovské politické scéně a rozhodl se nakonec pro nacisty, nebylo to ani tak moc proto, že by mu vyhovoval jejich program, ale proto, že měl pocit, že u nich bude velkým hráčem na malém jevišti.

Historie mu měla dát za pravdu…

Hitlera okamžik, kdy drsňácky vyhlížející dobrodruh Göring vstoupil do zchátralého sídla nacistické strany a nabídl mu své služby, opravdu potěšil. Poměrně brzy mu Hitler dal na starost početně velké a stále narůstající zástupy příslušníků úderných jednotek, jimž ale chyběla jakákoliv organizace, a bývalý stíhač z nich udělal hrozivou a obávanou sílu.

Jiný student mnichovské univerzity, jistý Rudolf Hess, mimochodem rovněž bojový pilot z let první světové války, byl v té době již Hitlerem unesen úplně. Hess se narodil v egyptské Alexandrii v rodině bohatého německého obchodníka, velký vliv na něj měl profesor Karl Haushofer, známý svými geopolitickými teoriemi. Byl to právě Hess, kdo Hitlera dovedl k dodatečnému začlenění Haushoferova pojetí Lebensraumu („životního prostoru“) do jeho politiky, což dovedlo nacisty k odůvodnění jejich vpádu do Ruska za druhé světové války.15

Dobře vypadající, ale náladový („Jsem takový podivín,“ popsal se snoubence) Hess měl co do činění se společností Thule, kterou její další člen popsal jako „klub bohatých intelektuálů“ zabývajících se německou historií.16 V nacistické straně Hessovi připadla úloha Hitlerova osobního sekretáře a zapisovatele – poměrně brzy se měl díky tomu stát Hitlerovým nejbližším přítelem a později dokonce přímo zástupcem Führera v partaji. Hess zanechal mnichovských studií, prakticky se nastěhoval do ústředí nacistické strany a pokoušel se dát alespoň nějaký řád programu jejího chaotického a nevypočitatelného šéfa.

Hitlerův mozkový trust zahrnoval i Maxe Amanna, bývalého vojáka, který na západní frontě za první světové války dělal svobodníkovi Hitlerovi jeho nadřízeného – četaře. Amann, „hrubián“, jemuž dělalo radost, když se mu podařilo vyvolat v hospodě rvačku, se pro Hitlera stal doslova guru, pokud jde o noviny a knihy. Hitler z něj udělal nejprve obchodního manažera listu Völkischer Beobachter a později svého knižního vydavatele. Mein Kampf jim oběma vydělal miliony. Amann stál jako neomezený vládce v čele Říšské tiskové komory, která ovládala všechen tisk třetí říše.

Kromě Dietricha Eckarta, poživačného zhýralce a překladatele Peera Gynta, se okolo mladého řečníka a jeho dynamicky se rozvíjejícího politického hnutí objevilo několik dalších intelektuálů, kteří na něj zapůsobili. Například Alfred Rosenberg, estonský Němec s ruským vzděláním a značnými literárními ambicemi, který se stal Hitlerovým oddaným stoupencem a redaktorem Völkischer Beobachter. Hitler se nechal ovlivnit Rosenbergovým antisemitským spiskem Die Spur des Juden im Wandel der Zeiten (Stopa Židů v průběhu věků).

Holohlavý a strohý Max Erwin von Scheubner-Richter, další německý vzdělanec pobaltského původu, rovněž zvýšil úroveň tupého davu mačkajícího se kolem Hitlera. Oba tito muži navíc přispěli svými mozky a kontakty na síť bohatých ruských emigrantů, již byli schopni pomoci novému hnutí finančně.

Hitler, který se nechal silně ovlivňovat z jedné strany Rosenbergem, z druhé Scheubnerem-Richterem, začal stále častěji obviňovat ten „gang sečtělých Židů“ – jako byli Lev Trockij a další bolševici židovského původu – z vyvraždění oněch „třiceti milionů“ obětí komunismu v Rusku. Nakonec to došlo tak daleko, že Hitlerův antisemitismus vycházel už jenom ze dvou kořenů – z hrůz, k nimž došlo v Rusku, a z četby primitivního rasistického podvrhu Protokoly sionských mudrců, který mu s největší pravděpodobností dal Rosenberg. S oblibou pak opakoval^17, že „‚krvavý Žid‘ staví popraviště místo parlamentu, [přináší] zničení inteligence a nakonec s ním přijde bolševismus“. Rosenberg měl později sehrát klíčovou roli při formulaci drakonických rasových zákonů třetí říše.

Hitler si ale oblíbil lidové masy, jejichž společenský pohyb ho fascinoval více než jakékoliv elity, a projevovalo se to i na lidech sociálně nižší úrovně, kterými se rovněž obklopoval. Na častých sedáncích v mnichovských kavárnách po zavíracích hodinách proto Hitlera často doprovázel jeho osobní strážce Ulrich graf, bývalý řezník, a Christian Weber, otylý někdejší hospodský rváč a koňský handlíř.18 Občasného řidiče, o to ale častějšího kavárenského společníka mu dělal Emil Maurice, tmavý pohledný hodinář ze severního Německa. Jedním z příslušníků Hitlerovy mnichovské „mediální smečky“ byl fotograf Heinrich Hoffmann, který dříve než sám Hitler přišel na to, že našel zlatý důl.

Tato veselá společnost – s občas pozměněným složením – byla po odpoledních a večerech k vidění na takových místech jako elegantní Café Heck, sousedící s Královskými zahradami na galerienstrasse, ve staré Café Neumaier ve vnitřním městě (zde Hitler pořádal pravidelné pondělní noční sedánky) či v italském bistru Osteria Bavaria, kde se podávala alpská jídla, nacházejícím se několik bloků od ústředí Völkischer Beobachter na Schellingstrasse. Jedné věci si ale všichni přihlížející těmto setkáním všimli: byl to Hitler, kdo prakticky neustále mluvil.

S určitým zpožděním k tomuto čarovnému kruhu Hitlerových nejbližších přibyl ještě Ernst Hanfstaengl, aby se z něj stal jeden z jeho nejvýznamnějších nohsledů. Tento Němec amerického původu a syn knižního vydavatele, který měl za sebou studium na Harvardu, vynikal vysokou postavou (sto devadesát tři centimetry), nápadnou čelistí a kultivovaností. Hanfstaengla, který dostal ironickou přezdívku Putzi („chlapeček“), pozval na Hitlerovo vystoupení v listopadu 1922 jeho starý přítel z Harvardu kapitán Truman Smith. Tento mladý Američan, který pracoval na velvyslanectví USA v Berlíně jako zástupce vojenského atašé, se při návštěvě Mnichova s Hitlerem osobně seznámil a byl okouzlen schopností šéfa nacistů pronést „celý dlouhý projev“, když se mu položila jakákoliv jednoduchá otázka. Bylo to „jako když se pustí gramofon“.19

Smith Hanfstaengla vybídl, aby si nějaký Hitlerův projev také poslechl. Hanfstaengl proto navštívil jedno Hitlerovo vystoupení a byl rovněž nadšen. Popsal ho jako „dokonalý výkon se spoustou slovních narážek a ironie, v takové míře, jak jsem to ještě od nikoho neslyšel“. Po tomto vystoupení navštívil Hanfstaengl Hitlera osobně a ti dva v sobě nalezli zalíbení. „S pětadevadesáti procenty toho, co jste říkal, souhlasím,“ prohlásil Hanfstaengl, „a ten zbytek bych chtěl s vámi probrat.“

„Jsem si jistý, že kvůli těm zbývajícím pěti procentům se hádat nebudeme,“ opáčil Hitler. Zatím se to ukázala být pravda.20

Hanfstaengl se brzy stal součástí Hitlerovy nejbližší kliky. Protože měl čas i peníze, stal se v Mnichově Hitlerovým společníkem, který byl v přítomnosti Vůdce k vidění nejčastěji. A protože strávil v Hitlerově přítomnosti tolik času, je to právě on, kdo nám zanechal nejvíce svědectví o asketickém životním stylu šéfa nacistů.

Hitler „žil jako nějaký ošuntělý úředníček“ v malém pronajatém pokojíku na Thierschstrasse poblíž meandrů řeky Isar, zapsal si Hanfstaengl. Na linoleem pokryté podlaze leželo několik „prošlapaných koberečků“, skutečný luxus ale představovala velká předsíň, kterou měl Hitler společnou se svou bytnou, v níž stálo pianino. Hanfstaengl, jinak též velmi dobrý pianista, na něm občas zahrál pár melodií, aby zjistil, jaký je Hitlerův hudební vkus. „Když jsem hrál Bachovu fugu,“ zapsal si Hanfstaengl, Hitler „přikyvoval se zjevným nezájmem“. Když ale Hanfstaengl přešel na Wagnera, Hitlerova oblíbeného skladatele a jednoho z jeho politických hrdinů, věci se změnily.

„Začal jsem preludiem z Mistrů pěvců. A to hned zabralo. To měl Hitler rád. Znal to dokonale nazpaměť, takže se připojil a pískal, naprosto přesně každou notu, tím svým podivným vysokým a vibrujícím způsobem.“ Nepřekvapí jistě, že si Hitler oblíbil i Hanfstaenglovy staré studentské bojové pokřiky z doby, kdy studoval na Harvardu, končící hlasitým „Rah! Rah! Rah!“.21

Hanfstaenglovy vztahy s Hitlerem se staly natolik blízké, že tento americký synek z bohaté vydavatelské rodiny nacistické straně dokonce půjčil tisíc dolarů. To byla v inflací zmítaném Německu obrovská suma, za niž si stranický deník Völkischer Beobachter mohl pořídit dvě velkoformátové rotačky, takže potom mohl začít vycházet v nové – větší a efektnější – podobě.22 Hanfstaengl Hitlera uvedl rovněž do vyšší společnosti, sehnal mu pozvání na oběd od potenciálních bohatých podporovatelů strany či dokonce přímo donátorů, jako byla třeba v uměleckém světě dobře známá rodina Fritze-Augusta von Kaulbacha.23 Projevil se zde Hitlerův přirozený rakouský šarm, a přestože se občas dopustil nějakého toho faux pas (Hanfstaengl ho jednou přistihl, jak si přislazuje víno), stala se z něj hvězda salonů, oblíbená zvláště u žen.

O Helene Bechsteinové, manželce výrobce klavírů, jsme již hovořili. Další bohatou manželku, která Hitlerovi úplně propadla, nacistickému vůdci představil Dietrich Eckart. Šlo o Else Bruckmannovou, manželku Huga Bruckmanna, konzervativního vydavatele, který měl v jedné z mnichovských lepších čtvrtí velký dům. Else Bruckmannová, původem rumunská princezna, byla známá hostitelka. Pozvání na soirée do jejího salonu bylo znakem přijetí dotyčného do řad mnichovské smetánky. Hitler od ní takových pozvání obdržel celou řadu, stal se jakousi kuriozitou, „vystavovanou“ na setkáních u ní.

Obě ženy, Bechsteinová i Bruckmannová, ovlivňovaly své manžely, aby často a hojně Hitlerovi přispívali finančními prostředky. Občas se jim podařilo nacházet i „okliky“, jimiž pro Hitlera zajišťovaly peníze. Jednou u večeře v luxusním Bechsteinově sídle v Berlíně Hitler například lamentoval nad nedostatkem finančních prostředků a zjevně doufal, že si vyškemrá další příspěvek. Hostitel ho ale odmítl s tím, že peníze došly. Když pak Hitler odcházel, podařilo se paní Bechsteinové podstrčit mu něco ze svých šperků, aby je prodal a získal za ně hotovost. Později k tomu přidala ještě i nějaké cenné obrazy ze své soukromé sbírky. S výjimkou posledních dvou dnů svého života nebyl Hitler nikdy spojován s žádnou ženou, přesto byl nacistický vůdce pro ženy čímsi mysticky přitažlivý.

Jak se blížil konec roku 1922, zvěsti o puči, který Hitler chystá, se celým Mnichovem ozývaly stále častěji a častěji, a to i přesto, že to bylo celý rok před tím, než se k němu nacistický vůdce skutečně odhodlal. Řeči o puči nebyly ovšem vyvolány tím, co by řekl či udělal Hitler, ale dramatickými událostmi, k nimž došlo v zahraničí. V říjnu 1922 totiž náhlým státním převratem, jemuž se lidově začalo říkat „pochod na Řím“, převzal v Itálii vládu Benito Mussolini a jeho fašistická strana. Dnes už historici vědí, že celý pochod byl vlastně jenom symbolickým aktem, neměl žádnou reálnou váhu a převzetí vlády proběhlo spíše na základě jednání. Tehdy to byl ale mýtus, a to mýtus vyvolávající živé představy skutečného pochodu. Tento mýtus rezonoval především v Německu a mezi rádoby revolucionáři typu Hitlera.

Mussoliniho odvážný tah Hitler označil za „jeden z klíčových okamžiků historie“ (s určitým odstupem) a okamžitě na jeho základě začal snít o německé analogii pochodu na Řím v podobě pochodu na Berlín.24 Začal si představovat, jak se stane sjednotitelem všech ozbrojených sil Bavorska – silných krajně pravicových polovojenských bojůvek, bavorských divizí Reichswehru a armádním způsobem organizované bavorské státní policie – a jak v jejich čele podnikne velký pochod z Mnichova do Berlína, čímž zažehne jiskru „národního povstání“ a převezme moc. Chtěl stát v čele jak oněch ozbrojených sil, tak celonárodního povstání – v duchu znovuzrození Německa, o kterém tak dlouho snil – a rozbíjeje vše, co by mu stálo v cestě, dorazit až branám Berlína.

Hitler byl současně brilantní a nemilosrdný propagandista i beznadějný romantik. A obraz pochodu na Berlín brnkal na obě tyto jeho struny současně. Teď už mu šlo o něco více než jenom o to, aby svrhl Výmarskou republiku. Chtěl to udělat ve velkém stylu – jako Mussolini.

Další inspirací pro Hitlera byl Kemal Paša, později nazvaný Atatürk, který vedl úspěšné povstání proti vládě v Konstantinopoli z provinční základny v Ankaře. Ve svém vlastním pojetí puče by Hitler rád spojil oba přístupy, Mussoliniho i Pašův. Začal by rovněž v provincii, v Mnichově, ani na okamžik by ale nepustil z paměti, že hlavní cena je v Berlíně.

Hitler navíc dospěl k názoru, že by jeho naděje na úspěch podobného převratu byly poměrně velké. Jenom týden před Mussoliniho převratem si totiž Hitler něco podobného vyzkoušel v malém. Delegace jeho nacistické strany byla pozvána na nacionalistické oslavy v severobavorském městě Coburg. Hitler ale místo toho, aby na místo zamířil s několika nejvěrnějšími, naložil do speciálního vlaku šest set padesát esamanů a prakticky s nimi město ovládl. Jeho jednotky brutálně napadly levicové skupiny, které byly na oslavy rovněž pozvány, a Hitler si poprvé v životě užil oslavy, když ho davy jeho příznivců velebily jako „osvoboditele“ od „rudého teroru“.25 Tento opojný zážitek Hitlerovu sebedůvěru jenom zvýšil. „Od této chvíle půjdu svou cestou sám,“26 prohlásil.

Ačkoliv zjevně nepodnikal žádné přípravy ani nikomu nezadal důvod k obavám, že tento úder (losschlagen) plánuje, na konci roku 1922 se myšlenka puče zahrnujícího pochod na Berlín již pevně zahnízdila v Hitlerově hlavě. „Mussolini nám ukázal, čeho je schopna menšina, je-li vedená pravým nacionalistickým zápalem,“ sdělil Hitler v listopadu 1922 na jednom „diskusním večeru“ svým věrným.27 Šeptanda, která se šířila po celém městě, stačila počátkem roku 1923 k tomu, aby se bavorské úřady začaly znepokojovat. Když už se jednou Hitler začal myšlenkou odvážného převzetí moci zabývat, stala se pro něj, jak řekl jeden z jeho protivníků, „idée fixe“.

A Hitlerovy obsese se téměř vždycky dříve nebo později proměnily v realitu.

* V češtině je to o to složitější, že významným hráčem na československé politické scéně tehdy byli národní socialisté v čele s Václavem Klofáčem a Edvardem Benešem (v letech 1897 až 1918 užívali název Česká strana národně sociální, v letech 1918 až 1926 Československá strana socialistická, od roku 1926 Česká strana národně socialistická). Čeští národní socialisté ale neměli s nacisty nic společného, ve skutečnosti to byla dokonce tzv. hradní strana, tedy politické seskupení (společně se sociální demokracií) nejbližší prezidentu Masarykovi, a tudíž stojící proti [německým] nacistům. Proto také v textu není používán pro příslušníky NSDAP termín národní socialisté, ale buď nacionální socialisté, nebo nacisté. Poznámka překladatele.

** Navíc použití odstínů červená – bílá – černá vracelo symboliku Německa k barvám císařství. Nenáviděná Výmarská republika tyto barvy nahradila (Spolkovou republikou Německo i dnes používanou) kombinací červená – žlutá – černá. Poznámka překladatele.

1.  Joachim C. fest, Hitler (New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1973), 165.

2.  Raoul de Roussy de Sales, ed., Adolf Hitler: My New Order (New York: Reynal and Hitchcock, 1941), 6.

3.  Reginald H. Phelps, Hitler als Parteiführer im Jahre 1920, Vier teljahrshefte für Zeitgeschichte 11, no 3 (1963): 295, podle policejního hlášení.

4.  Hitler, Mein Kampf, 527.

5.  Hitler, Mein Kampf, 524.

6. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 152.

7.  Hitlerův projev z 12. dubna 1922, v Roussy de Sales, Adolf Hitler, 22.

8.  Hanfstaengl, Hitler, 51 a 89.

9.  Hermann Esser, dokumenty (rozhovory), Institut für Zeitgeschichte, ED 561/5–3.

10.  The Würtemberg envoy, Mommsen, Aufstieg und Untergang, 209.

11.  Hitler, Mein Kampf, 556.

12.  Hitler, Mein Kampf, 542.

13.  Hagen Schulze, Freikorps und Republik 1918–1920 (Boppard am Rhein: H. Boldt, 1969); Robert Gerwarth and John Horne, War in Peace: Paramilitary Violence in Europe After the Great War (Oxford: Oxford University Press, 2012), 70.

14.  Trevor-Roper, Hitler’s Secret Conversations, 1941–1944 (New York: farrar, Strauss and Young, 1953), 126.

15.  Othmar Plöckinger, Geschichte eines Buches: Adolf Hitlers „Mein Kampf“ 1922–1945: Eine Veröffentlichung des Instituts für Zeit geschichte (Mnichov: R. Oldenbourg Verlag, 2006), 52.

16.  Frank, Im Angesicht, 31.

17.  Plöckinger, Geschichte, 13.

18. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 158.

19.  Truman Smith, Berlin Alert: The Memoirs and Reports of Truman Smith (Stanford: Hoover Instituiton Press, 1984), 46.

20.  Hanfstaengl, Hitler, 36–37.

21.  Hanfstaengl, Hitler, 47–51.

22. Kershaw, Hitler: 1889–1936, 189.

23.  Hanfstaengl, Hitler, 42.

24.  Adolf Hitler, Monologe im Führerhauptquartier 1941–1944: Die Aufzeichnungen Heinrich Heims herausgegeben von Werner Jochmann (Hamburk: Albrecht Knaus, 1980), 43.

25.  Historisches Lexikon Bayerns, http://www.historisches-lexikon-bayerns.de/ artikel/artikel_44472.

26.  Fest, Hitler, 165.

27.  Eberhard Jäckel and Axel Kuhn, eds., Hitler: Sämtliche Aufzeich nungen, 1905–1924 (Stuttgart: Deutsche Verlagsanstalt, 1980), 728.

KAPITOLA TŘETÍ

1923: Narůstající tlak

„Pokud se [Hitler] nechá unést svým mesiášským komplexem, zničí nás to všechny.“

– DIETRICH ECKART, 1923

Rok, který měl pro Hitlera skončit pohledem skrz zamřížované okno, začal dvěma dramatickými událostmi. K první došlo už jedenáctého ledna, když do Porúří vtrhly francouzské jednotky, což vyprovokovalo Berlín k zoufale nepromyšlené reakci v podobě pasivní rezistence. Výsledkem byly krvavé represe, jimiž se Francouzi pokoušeli pacifikovat místní sabotéry, a propad Německa do katastrofální spirály hyperinflace.

K druhé události došlo téhož měsíce, tentokrát ale v Bavorsku, kdy se Hitler střetl s bavorskými státními úředníky.

Nacistická strana plánovala svůj první „národní“ sjezd, který měl proběhnout v Mnichově ve dnech 27. až 29. ledna. Hitler si na jeden jediný den naplánoval tucet místních pochodů, na nichž se chystal pronášet projevy. V praxi by to znamenalo, že by nacisté na jeden celý den šestisetpadesátitisícové město prakticky ochromili. Pravděpodobnost, že by navíc došlo k pouličním bitkám mezi nacisty a jejich arcinepřáteli komunisty a socialisty, probrala představitele armády a státní policie z klidu. Konečně se pustili do ochrany veřejného pořádku, což je do této chvíle jakoby ani nezajímalo.

Generál Otto von Lossow, přísně vyhlížející muž velící sedmé divizi Reichswehru, známé též jako Bavorská divize, byl původem Bavor, byť za sebou měl pruské vojenské školy. Jeho srdce ale bilo pro Mnichov, ne pro Berlín. Plukovník Hans von Seisser, rovněž produkt pruských důstojnických škol, měl pod palcem Bavorskou státní policii, což byla jednotka o velikosti přibližně divize, dělící se na pěší a mobilní oddíly. Kromě toho, že se oba tito muži obávali proměny ulic města v bojiště nacistů a jejich politických oponentů, museli se zabývat i hrozbou, že Hitler napodobí Mussoliniho a spustí puč. Raději proto Hitlerovi tu dvanáctku mítinků a pochodů zakázali.

Zákaz v Hitlerovi vybičoval všechen jeho vztek, všechny násilnické instinkty, všechnu jeho megalomanii v duchu „udělat, nebo zemřít“. V bouřlivé hádce s úředníky začal Hitler vyhrožovat, že nebude-li zákaz odvolán, on sám „půjde v přední řadě, takže ho zasáhnou první kulky“, pokud se armáda nebo policie pokusí zastavit tyto pochody silou. A jestliže k tomu dojde, dodal povýšeně, „bude bavorská vláda smetena během dvou hodin“.1

V hádce, v niž se zvrhlo setkání s šéfem mnichovské policie Eduardem Nortzem, Hitler použil jednu ze svých typických velikášských historických metafor, když vykřikl: „Setkáme se na polích Filipp!“2 (Filippi jsou makedonské bojiště, kde roku 42 před naším letopočtem v obrovské bitvě porazil Marcus Antonius vojska Marka Bruta. Brutus, Caesarův vrah, po prohrané bitvě spáchal sebevraždu. Událost byla zdramatizována Shakespearem ve hře Život a smrt Julia Cae sara, kterou zřejmě Hitler zrovna četl.)

Na samostatném jednání s generálem Lossowem dal Hitler „čestné slovo“, že bude-li zákaz zrušen, nepokusí se o puč.3 Ve dvacátých letech se v Německu ještě čestné slovo – Ehren wort – bralo vážně a považovalo se za závazný slib. Vzhledem k Hitlerovu Ehrenwortu byli Lossow, Seisser a policejní šéf Nortz ochotni ustoupit, chtěli si ale zachovat alespoň část autority, takže Hitlerovi povolili uspořádat šest, a ne dvanáct shromáždění, a velkolepé „žehnání“ praporům úderných oddílů mělo proběhnout pod střechou, v budově cirkusu Krone. Hitler s tímto omezením svého vysněného programu souhlasil… a pokračoval podle původního plánu, jako by se nechumelilo. Uspořádal dvanáct shromáždění a přehlídku na cvičišti Marsfeld poblíž cirkusu Krone, jež zaplnilo šest tisíc uniformovaných nacistů. Úřady byly Hitlerovou drzostí tak zaskočeny, že nezasáhly. Přestože se Hitler dostal do sporu s ozbrojenými silami státu, stál si za svým… a vyhrál.

To bylo poselství, jež pochopili všichni. Pohana Lossowa a Seissera představovala pro Hitlera hlavní propagandistické vítězství, které mužům v uniformě nemohlo uniknout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1924 - Rok, který stvořil Hitlera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.