Kjell Ola Dahl

ČERNÝ ANDĚL

Originální název: Svart engel

Vydáno u Kagge Forlag AS, Oslo 2007

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Kjell Ola Dahl 2007

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Alice Týnská 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7382-9

1

Ležel na zádech s roztaženýma nohama a rozpřaženýma rukama. Měl světle hnědé šněrovací boty, světle modré džíny a tmavé sako přes modrobílou pruhovanou košili. Jednu ruku a rameno mu částečně zakrývala lavička, která byla umístěná mezi dvěma žulovými bloky situovanými do ulice. Prsty na druhé ruce měl rozevřené, jako kdyby se po něčem natahoval a chtěl to pevně sevřít. Vteřinová ručička náramkových hodinek klepala jako maličké kladívko.

Hodinky ukazovaly tři hodiny a sedm minut.

Gunnarstranda zvedl hlavu a rozhlédl se po domech na Grønland torg. V některých oknech se svítilo. Sem tam zahlédl bledé zvědavé tváře, které se dívaly dolů.

Světlomety vrhaly na asfalt a dlažební kostky ostré a tvrdé světlo. Páska, která uzavírala okolí, se zatřepotala, když se po náměstí přehnal závan větru. Za zátarasem se shlukli zvědavci. Většinu z nich tvořili uniformovaní policisté.

Nějaká postava v bílé kombinéze dloubala do kmenu jednoho ze stromů, které byly vysázené u silnice. Byla to žena. Najednou se otočila. „Podívej, tady!“ Ukazovala svůj nález v malé pinzetě. Byl to kus kovu. Žena pinzetu obrátila a mžourala na nález.

Gunnarstranda si prohlížel úhel zářezu v kmeni stromu, zadíval se dolů k lavičce, ale když zaslechl kroky, vstal. Z oslňujících světlometů vystoupil soudní lékař Schwenke. Natáhl si plastové rukavice, sehnul se nad mrtvolu a rozepnul knoflík košile, která se lepila na mrtvé tělo. „Jediná rána,“ konstatoval.

Přetočili mrtvého na bok. Schwenke vyhrnul mrtvole na zádech sako a košili. Prstem přejel přes průstřel, potom se zvedl a stáhl si rukavice. „Hříšná letní noc, Gunnarstrando? Nebo jsi snad spal, když ti zavolali?“

Policista strnule zíral na mrtvého. „Jednou musíme probrat moje noční můry. Pomalu mění svůj charakter.“

„Ty víš, kdo to je?“

Gunnarstranda přikývl. „Ivar Killi. Policajt.“ Nataženou paží mávl kolem sebe směrem ke všem těm policistům, kteří se shlukli na chodníku před zátarasem. „Nepozastavil ses nad tím, proč se sem z města stahuje každej polda?“

Soudní lékař se kolem sebe rozhlédl a znovu se podíval na mrtvého. „Byl zrovna ve službě?“

Gunnarstranda si z kapsy vytáhl cigaretu. „Myslíš, že to má na něco vliv?“ Ubalená cigareta se mu v kapse zkroutila jako banán a plamínek z kapesního benzínového zapalovače osvětlil jeho hubenou tvář takovým způsobem, že na několik vteřin připomínala umrlčí lebku. Zakašlal.

„Koukej s tím kouřením přestat,“ sykl soudní lékař znechuceně, „hýkáš jako osel s astmatem.“

Gunnarstranda nepřítomně zíral na mrtvého. „Killi byl nekuřák,“ utrousil a vzhlédl. Emil Yttergjerde překročil zátaras a váhavě se k nim přibližoval. Yttergjerde byl bledý, událost ho poznamenala. „Petter Bull sem dorazil jako první,“ řekl a dodal: „Ale celou dobu sem proudí další lidi, tyhle zvěsti se šíří hodně rychle, lidi to ksakru nechápou.“

Gunnarstranda se nadechl a ztěžka si povzdechl. „Bavíme se tady o tom, jestli Killi nebyl ve službě.“

Yttergjerde hned neodpověděl. Když konečně promluvil, jeho hlas byl tichý a chladný: „Ivar byl minimálně čtyři týdny v pracovní neschopnosti,“ řekl. „A jestli je tady někdo, kdo by měl zrovna tohle vědět, tak jsi to ty!“

Schwenke po poslední poznámce povytáhl obočí. Díval se z jednoho policisty na druhého.

Ostré světlo se odráželo v oblaku kouře, který halil Gunnarstrandovu tvář. „Kde je Bull?“ zeptal se bezvýrazným hlasem.

Yttergjerde ukázal na policejní vůz. „V autě. Petter se musel jít uklidnit.“

„Poplach spustila servírka?“

„Čeká vevnitř.“

„Chce se ti?“

Yttergjerde se otočil zády, aniž by odpověděl, a rychlými kroky se vzdálil.

Gunnarstranda a Schwenke mlčky stáli a dívali se, jak překročil zátaras, prodral se davem, přešel ulici a zmizel v průjezdu k restauraci Asylet – ve žluté budově z hrázděného zdiva, která se nachází mezi Kamal Fashion a Barnevognhuset.

Schwenke si odkašlal. „Co se děje?“

„Máme v terénu lidi, kteří hledají tři Pákistánce. Neptej se mě proč, na to nám doufám bude moct odpovědět tahle ženská.“

Z průjezdu vycházela nějaká žena v džínách a svetru.

„Kam se poděl tvůj kamarád?“ zajímal se Schwenke.

„Frølich má novou práci.“

„Skončil?“

„Byla vypsána volná pracovní pozice na oddělení pohřešovaných. Pracuje teď na případech nezvěstných lidí.“

Schwenke kývl ke vchodu Asylet. „Není tohle to místo, kam vy policajti chodíváte v pátek na pivo?“

„Někteří ano, já ne.“

„Chci tím říct, že jestli se to stalo v pátek, tak by…“

„Nestalo se to v pátek.“ Gunnarstranda namačkal nedopalek cigarety do krabičky zápalek, kterou zastrčil do kapsy, když se k nim žena přiblížila.

Podali si ruce.

Gunnarstranda kývl hlavou dolů k mrtvému a zeptal se: „Viděla jste někdy v minulosti tohoto muže?“

Pokrčila rameny.

„Tak viděla jste ho, nebo ne?“

„Zastavoval se tady, ale poslední dobou jsem ho moc nevídala. Vždycky sem chodí nějací policajti.“

„Vy víte, že byl policista?“

Přikývla.

„Znali jste se?“

„Nevím, jak se jmenuje, ale viděla jsem ho ve společnosti ostatních policajtů, když tady byli. Možná ho znala některá jiná servírka, nevím.“ Třásla se. „Je mi nepříjemné mluvit o něm zrovna tady a teď.“

Gunnarstranda si ji vzal stranou. Poodešli několik kroků od Schwenkeho, který se skláněl nad mrtvým.

„To vy jste zavolala?“

„Ano.“

„Potom, co padl výstřel?“

Žena se zhluboka nadechla. „Začalo to vevnitř. Bylo půl jedné. Jeden z hostů mě odmítl poslechnout.“ Pohodila hlavou ke vchodu do restaurace Asylet. „Chystali jsme se zavírat. Vždycky zavíráme o půl jedné. Lidi už odcházeli, skoro všichni byli venku. Tenhle týpek chtěl pivo. Odmítla jsem ho obsloužit, ale nechtěl odejít, tak jsem musela zvýšit hlas, řekla jsem mu, aby vypadl. Vtom po mně hodil skleničku a zařval, že mě zabije.“

„Kde byl vyhazovač?“

„Žádného tady nemáme.“

Gunnarstranda povytáhl obočí.

„Není to potřeba. U nás skoro nikdy nejsou potíže. Zavíráme brzy a víte, když máme mezi hosty tolik policistů…“

„Co se dělo pak, když po vás hodil tou skleničkou?“

„Zmizel a já jsem se za ním rozběhla.“

„Vy? Utíkala jste za hostem?“

„Ano. V tu chvíli mi to připadalo jako dobrý nápad. Kdyby ho chytila policie, umístili by ho do cely předběžného zadržení, takže jsem si říkala, že si to s ním radši vyřídím sama. Rozběhla jsem se za ním.“

„A ten muž byl… Pákistánec?“

„To netuším, vlastně vypadal víc jako nějaký Arab.“

Gunnarstranda si sepnul ruce za zády a snažil se vymyslet, jak se k tomu postaví.

Žena pokračovala: „Mluvil bezchybně norsky, ale jak už jsem říkala, vypadal trochu jako jiné etnikum. Bylo to vlastně komické. Běželi jsme za sebou po náměstí a on se zastavil zhruba tam u sestupu do metra.“ Ukázala.

Gunnarstranda se otočil a díval se k  prázdnému sestupu. „Ano? A potom?“

„Křičel a nadával, fuck you, fuck you, I kill you, zasraná rasistko…“

„Udělal nějaký výpad, snažil se vás uhodit?“

„Ne, ale vypadal, že není v pořádku, tak jsem se zastavila. Oddělovalo nás asi takových dvacet až pětadvacet metrů. Doporučila jsem mu, aby jel domů, lehl si a prospal se. Řekla jsem mu: ‚V Asylet je vždycky hodně policajtů. Možná ještě všichni neodešli domů. Můžete se mi omluvit a na tohle zapomeneme, a vy tak budete moct přijít zase příště. Pochopte, u nás se musíte chovat slušně.‘“

„Dvacet metrů? Stála jste zhruba…“ Gunnarstranda popošel o několik kroků k sestupu do metra. „Stála jste přibližně tady?“

Přikývla.

„Neviděla jste někoho na téhle lavičce sedět nebo se zdržovat v její blízkosti?“

Zaváhala. „Ne, soustředila jsem se jen na toho chlápka, který stál u sestupu do metra.“

„Kam se pak poděl?“

„Zdálo se mi, že pochopil, co jsem mu řekla, tak jsem se otočila a vrátila se zpátky. Krátce předtím, než jsem se chystala přejít ulici, zastavilo na stanovišti taxíků auto, nějaké audi –“

„Nestály tam žádné taxíky?“

„Ne.“

„Dobře,“ pokynul jí Gunnarstranda, aby pokračovala, „zastavilo tam auto…“

„Docela velké auto a nové. Já se v autech moc nevyznám, ale všimla jsem si těch olympijských kruhů na mřížce chladiče. Audi, že ano. Vyskočili z něj dva muži. A dohromady tam s tím výtržníkem byli tři. Všichni měli baseballové pálky. Okamžitě jsem zavolala 112. Z mobilu.“

Gunnarstranda tiše přikývl. „Takže byli tři,“ zamumlal. „A co ti jeho dva kumpáni? Vypadali jako Norové?“ zeptal se.

„Tipovala bych je možná na Pákistánce.“

„A oni tedy přijeli krátce potom?“ chtěl se ujistit Gunnarstranda.

Přikývla.

„Kolem půl jedné?“

„Bylo asi deset minut po půl, možná tři čtvrtě.“

„Co se dělo pak?“

„Zastavila jsem se. Myslela jsem, že se do mě pustí, že jo, nějaká msta nebo tak něco. Ale vůbec se o mě nezajímali. Zamířili ke vchodu do Asylet. Možná si nevšimli, kde stojím, nevím. Ještě neodešli všichni hosté, někteří zrovna vycházeli ven a několik jich stálo přede dveřmi, kouřili a klábosili. Pár hostů se do toho tak nějak vložilo a smáli se, aby teda zklidnili rozbouřenou hladinu, a řekli těm třem, aby se ovládali, že o nic nejde a tak. Ale jeden z těch hostů dostal baseballovou pálkou ránu do paže a vykřikl, že má zlomenou ruku. A ostatní hned zareagovali. Strhla se rvačka a byla to pořádná mela. Já jsem se to celé snažila uklidnit.“

„Kolik uběhlo času od chvíle, kdy to auto zastavilo u chodníku?“

„Seběhlo se to rychle. Mohlo to být jen pár minut.“

„Co se dělo dál?“

„Byl to naprostý zmatek. Poslední hosté ve dvoře slyšeli rámus a vyhrnuli se na ulici. Byli tam samí opilci a rváči, neviděla jsem ani jednoho policajta. A ti týpci naháněli lidi baseballkama…“

„Počkat,“ zarazil ji Gunnarstranda, „mluvíte celou dobu o baseballových pálkách. Nevšimla jste si u některého z těch tří střelné zbraně?“

„Ne. Ale byla tma, nebylo vidět nic jiného kromě lidí, kteří běželi přes ulici, a bylo slyšet tříštění rozbitého skla, řev a křik. Pak se ozvala rána. Jediný výstřel. Zazněl úplně jasně. V tom okamžiku nastala panika. Lidi pobíhali sem a tam. A já jsem nic nechápala. Ale potom jsem uslyšela nějakou ženu, která zakřičela, aby někdo zavolal sanitku.“

„Mrtvého objevila ta dotyčná?“

„Neviděla jsem, co se stalo. Měla jsem v hlavě jenom jedinou myšlenku – zjistit, jestli někdo není zraněný, běžela jsem tudy…“

„Viděla jste, kdo střílel?“

„Ne. Ani jsem nezahlédla žádnou zbraň, jen stíny ve tmě.“

„Nevíte, kdo křičel?“

„Ne. Když jsem sem přišla a viděla jsem na zemi ležet toho muže, nikdo na náměstí nebyl. Ležel tady a byl mrtvý. Celý bílý.“

„Zmiňovala jste se, že jeden host měl určitě zlomenou ruku. Kam zmizel?“

„To nevím. Dost se to vylidnilo a ti, co tam ještě postávali, tvrdili, že nic neviděli.“

„A ten muž, za kterým jste běžela. Říkala jste, že chtěl pivo. Nevšimla jste si, jestli byl předtím v průběhu večera agresivní?“

Zakroutila hlavou. „Nikdy dřív jsem ho neviděla, dokud najednou nestál před pultem a nechtěl pivo. Myslím si, že zrovna vešel dovnitř.“

„Jak vypadal?“

„Bylo mu něco kolem třicítky, měl vyholenou hlavu a tetování, které lehce zabíhalo až na krk. Na sobě měl bílé triko, které velkou část motivu zakrývalo.“

„Byl urostlý?“

„Nebyl moc vysoký, měřil asi metr sedmdesát, byl štíhlý, ale ne hubený. Měl svaly, asi docela cvičil. Dělal prudké pohyby, podobně jako všichni tihle roztěkaní chlápci.“

„Byl sám, když stál před pultem a dožadoval se piva?“

Zamyšleně svraštila čelo. „Je možné, že s ním byla nějaká žena. Jedna tam stála, ale nejsem si jistá, jestli patřili k sobě. Možná prostě jenom právě odcházela.“

„Nevíte, co je ta žena zač?“

„Nemám tušení.“

„Neviděla jste ji někdy dřív?“

Pokrčila rameny.

„Můžete ji popsat?“

„Mladá, docela hezká. Zahlédla jsem ji jen koutkem oka, když jsem se rozběhla.“

„Blondýna, tmavovláska?“

„Měla červené vlasy, takové křiklavě červené, to si pamatuju.“

„Měla na sobě sukni, nebo kalhoty?“

„Myslím, že měla krátkou sukni. No, vlastně si dobře pamatuju jenom ty červené vlasy.“

„Říkáte, že zavražděný nebyl mezi hosty. Jste si tím naprosto jistá?“

Přikývla. „Znám tváře většiny těch, kteří sem od policie chodí. Skoro vždycky sedávají pohromadě. Jenže teď jsem tam z personálu byla už jen já a měla jsem zavírat. Podnik byl téměř prázdný, když mě ten týpek požádal o pivo.“

„Byli tam včera večer nějací policisté?“

„Ano, zkraje večera.“

„Všimla jste si zavražděného, když venku začal ten povyk?“

Opět zavrtěla hlavou. „Ne. Byl tady totální zmatek a pak se ozval výstřel. Možná na té lavičce seděl už předtím, když to začalo. Ale jestli tam seděl, nemusela jsem si ho v té tmě vůbec všimnout.“ Pokrčila rameny. „Nevěnovala jsem té lavičce žádnou pozornost.“

Gunnarstranda ztěžka přikývl. Začalo se rozednívat. Nebe za obytnými domy, které se tyčily kolem náměstí a podobaly se divadelním kulisám, se zbarvilo do nachova. „Musíte se dostavit na policejní stanici a podepsat výpověď, třeba dnes nebo zítra,“ požádal ji.

*

O necelé dvě hodiny později objasňoval situaci na kriminální policii. Bylo tam natřískáno. Ivara Killiho znalo hodně policistů. Mnozí z nich s ním pracovali, chodili si s ním zacvičit, navštěvovali s Killim policejní školu nebo s ním jen přišli do kontaktu v jiných souvislostech. Spousta z nich se tam objevila jenom vlivem šoku. To nejhorší, co se v této branži mohlo přihodit, se skutečně stalo. Jejich kolega byl zastřelen.

Zastavil se tady i šéf policejního oddělení Rindal, ale brzy zase odešel. Kondoloval jim a řekl, že budou ustanoveny diskusní skupiny, aby se všichni mohli sejít a zamyslet se nad tím, co se odehrálo. Ale teď nechtěl stát v cestě vyšetřování. Předal slovo Gunnarstrandovi a stáhl se.

Nálada kolem stolů byla napjatá. Unavené, mlčenlivé tváře v jedné řadě. Oči, které se vyhýbaly kontaktu s jinýma očima. Lena Stigersandová svírala v ruce kapesník. Nebyla jediná. Všechny ta událost poznamenala.

Gunnarstranda při mluvení pozoroval šálek s kávou. „Rozeslali jsme popisy těch tří, kteří tam tu vřavu rozpoutali. Máme toho málo, z čeho můžeme vycházet. Všichni muži, kteří se tou dobou pohybovali venku, se musí legitimovat a taky budeme prověřovat staré známé firmy, na které hlídky v noci narazí, abychom našli zbraň.“

Sneslo se ticho.

Gunnarstranda si odkašlal a dodal: „Přestože šance, že najdeme vražednou zbraň, je pravděpodobně minimální. Ale už jsme něco zabavili, všelijaké nože a brokovnici se seříznutou hlavní.“

Nevraživost v mlčení přítomných byla téměř hmatatelná. Gunnarstranda však na sobě nedával nic znát. Tady mělo jít o vraždu Killiho, nemělo se jednat o něho samotného. Pouze upřesnil, že Killiho mimo práci neznal, ale že cítí se všemi, kteří přišli o kamaráda.

Umlkl. Nikdo nic neříkal.

Gunnarstranda věděl, že mnoha lidem se nelíbí jeho role vyšetřovatele. Ale on přece nemohl za to, že tenhle případ dostal na starosti. A co vlastně všichni čekali? Že ustoupí?

Znovu se ujal slova. Informoval o tom, že Ivar Killi byl už skoro čtvrtý týden v pracovní neschopnosti a že je zatím předčasné odhadovat, nakolik vražda souvisela s Killiho povoláním. Obecně se po městě vědělo, že restaurace Asylet je místem, kam v pátek policisté chodí na pivo. Včera, v sobotu, jich tam bylo méně. Servírka, která se rozběhla za výtržníkem, se domnívala, že Killi ten večer mezi hosty Asylet nebyl. S největší pravděpodobností se nacházel venku, když se na náměstí strhl povyk. Bylo také příliš brzy na to, aby se vyloučilo, že Killi měl s pachatelem nějaký užší vztah. Bylo příliš brzy na vyloučení čehokoliv, dokud se nenajdou svědci celé události a nebude jasné, co se stalo. Co nejdřív zjistit, co se na Grønlands torg vlastně seběhlo, byl úkol s nejvyšší prioritou. Bude nutné obcházet byty ve čtvrti Grønland a najít svědky rvačky, střelby a vraždy. „Jestliže byli v Asylet během sobotní noci policisté, musí se přihlásit, abychom si mohli na sto procent ujasnit, jestli tam Killi byl, nebo ne. A pokud jde o výzvu, aby se přihlásili svědci, požádáme tiskové oddělení, ať postupuje stejně jako u běžných tiskových zpráv.“

Opět se rozhostilo ticho, přerušovaly ho pouze syčivé zvuky, jak někdo odšroubovával zátku coly.

„Až se tisk dozví, že Killi byl jedním z nás, rozpoutá se peklo bez ohledu na to, jestli byl na nemocenské nebo ne.“ Gunnarstranda si odkašlal a zopakoval to, co už předtím upřesnil šéf oddělení: Veškerý kontakt s médii by měl probíhat přes tiskové oddělení.

Otevřely se dveře. Všichni upřeli pohled na operační důstojnici, která se v nich objevila. Ingrid Kobrovou situace zasáhla stejně jako ostatní, mluvila tichým hlasem: „Právě jsem obdržela zprávu z Haldenu. Na silnici E6 zastavili nějaké vozidlo za překročení rychlosti – tři mladí muži v lexusu s osloskou poznávací značkou.“ Krátce přelétla tiskový výstup. Ruka a papír se lehce chvěly. „Ukázalo se, že všichni tři spadají do kategorie naši noví krajané.“

Operační důstojnice během řeči pozorovala Gunnarstrandu. Nedopověděla to.

„Jsou to norští občané?“ přerušil ji.

Operační důstojnice přikývla. „Podle jejich výpovědi ano.“ Nakoukla znovu do faxové zprávy a četla: „Khan, Fares a Sharif. Uvádějí, že pobírají invalidní důchod – ale jezdí lexusem, a navíc to není zrovna nejlevnější model, jak jsem pochopila.“ Odmlčela se.

„Který Fares?“

Teď se ptal Emil Yttergjerde. Ale mnohé další zajímalo totéž. Něco si mezi sebou mumlali.

Kobrová nahlédla do papíru. „Darak Fares.“

Šum zesílil. Tohle jméno znali.

Kobrová zvýšila hlas: „Nebyla zabavena žádná zbraň ani drogy, otázkou jenom zůstává, jak teď budeme reagovat.“

„Komu to auto patří?“ zakřičel Petter Bull přes hlučící kolegy. Všichni se k němu otočili. Bull měl ve tváři značně rozlícený výraz.

Operační důstojnice pokrčila rameny. „Auto pronajímá jedna firma: Autoklempířství Fixit.“

Další známé jméno. Vypadalo to, jako kdyby praskla přehrada. Všichni si najednou vzájemně skákali do řeči.

Gunnarstranda očima zkoumal místnost. Rozuměl té náhlé angažovanosti, ale nesdílel ji. Když na sobě vycítil pohled Kobrové, zvedl hlavu. On a informační důstojnice se na sebe podívali.

Šum hlasů utichl.

„Mám požádat, aby sem byli ti tři předvedeni k výslechu?“ zeptala se Kobrová.

Gunnarstranda zakroutil hlavou. „Proč? Policie v Haldenu má na řidiče auta obvinění. Kromě toho mohou ty tři požádat, aby vysvětlili, kde se nacházeli mezi půlnocí a jednou hodinou v noci.“

„Na to se vyser.“ Yttergjerde prolomil ticho a mluvil jménem většiny: „Všichni víme, že ta autodílna je jenom zástěrka. Máme tady tři těžké zločince na útěku do Švédska krátce potom, co jeden zastřelil našeho kolegu. O čem to vypovídá?“

Gunnarstranda mlčel. Ochutnal kávu. Vychladla a byla hnusná.

Atmosféra v místnosti prudce houstla. Gunnarstranda si byl vědomý toho, že na něho lidé stále zírají. Opět se střetl pohledem s Kobrovou, která se zeptala: „Tak co?“

Nějaký hlas mezi přítomnými vztekle zakřičel: „Copak je na co se ptát? Darak Fares je zasranej vymahač.“

Několik vteřin bylo ticho.

„Neliší se moc od chlapa, kterého ta výčepní popsala,“ nadnesla Lena Stigersandová. „Je mu přibližně třicet, má vyholenou lebku a tetování.“

„Vyholená lebka a tetování na třicátníkovi je něco asi tak stejně vzácného jako deset prstů u novorozeňat,“ řekl Gunnarstranda uštěpačně.

„Ta autodílna neopravila jediné auto,“ poznamenal Emil Yttergjerde. „Ti, kteří se tam zdržují, pobírají invalidní důchod nebo jsou dlouhodobě na nemocenské, jeden vedle druhého. Takže se asi ani není čemu divit, když jde o ty tři v tom autě.“

Gunnarstranda na něho upřel oči: „Jak si to vlastně představuješ? Okováš si koně, vezmeš s sebou lano a budeš si hrát na Ku Klux Klan? Řidič auta jel příliš rychle. Je to případ policie v Haldenu. Kromě toho by ti tři měli vysvětlit, kde se pohybovali, když byl Killi zastřelen. Nepotřebujeme tím ztrácet náš drahocenný čas.“

Ostatní si mezi sebou opět něco mumlali.

„Ztrácet čas? Chceš tím říct, že vyslýchat ty, kteří odpráskli Ivara, je mrhání času?“

Gunnarstranda se zamyslel nad tím, co tomuto shromáždění vlastně chybí. Pozoroval Pettera Bulla přes skla brýlí a pak řekl: „Ty, já i ostatní víme, že ti tři chlápci mají jednu jedinou životní strategii a tou je držet hubu. To, na co musíme vynaložit čas, je najít lidi, kteří nám budou moct povědět, jak to tam vypadalo, když padl výstřel.“

„A tohle říkáš, když jsou ve skutečnosti dopadeni ti tři muži?“

Gunnarstranda zakroutil hlavou a prohlásil: „Takže pachatel je už dopaden? Aniž bychom věděli, kdo střílel nebo jakou zbraní se střílelo? Tihle hoši se vezli lexusem. My pátráme po třech mužích v audi. Zatím jediná podobnost je číslo tři a tetování. Tady jde o to, disponovat prostředky a učinit ty správné kroky…“

„Učinit správné kroky? To se ti snadno říká!“

Slova vyšla z úst Leny Stigersandové. Práskla jako bič. Bylo naprosté ticho.

Gunnarstranda k ní otočil hlavu. Celá tahle hloupá diskuze o volbě metod byla vlastně výměnou názorů ohledně jeho samotného. Ve své naivitě si to hned neuvědomil a skočil na to. Začínal být otupělý.

Pohledem putoval po místnosti. Ačkoliv to byla Lena Stigersandová, kdo si pustil pusu na špacír, bylo zřejmé, že její pohrdání a vztek sdílejí všichni. Tlak negativní atmosféry byl silný.

Operační důstojnice Ingrid Kobrová to rozsekla. Pokývla na Gunnarstrandu. Vstal a šel za ní. Zavřela dveře, bezvýrazně si ho prohlížela a zašeptala: „Tohle je přece jako procházka po minovém poli. Nikdy jsem nic horšího nezažila.“

Gunnarstranda odpověděl: „Minimálně z padesáti bytů je výhled na místo činu. Vidí tam lidi, kteří bydlí na Smalgangen, Grønlandsleiret, Tøyenbekken, Tøyengata a Motyfeldts gate. Kdekdo teď v létě vysedává na balkoně se sklenkou bílého vína. Někteří z místních taky byli v Asylet. Pár se jich určitě zapojilo do toho rozruchu, který se rozpoutal před zastřelením Killiho. Povídáme si tady, zatímco čas běží, a ne v náš prospěch. Zatím je jediným svědkem servírka, která běžela za tím chlapem, který jí vyhrožoval. Nakolik je pravděpodobné, že ten člověk měl nějakou střelnou zbraň? Hodil po ní skleničku, když mu vynadala. A najednou se tam objevili dva jeho kamarádi, kteří ho vybavili baseballovou pálkou. Potřebujeme lidi, kteří budou chodit ode dveří ke dveřím, aby zjistili, co se dělo, než padl výstřel, jakou vyvolal reakci a co se odehrávalo potom!“

Kobrová zaváhala, jako kdyby hledala slova. „Jsme si jistí, že je to rozum, kdo je v téhle situaci správným rádcem? Ivar Killi byl oblíbený chlap. Tam vevnitř sedí jeho kamarádi. Musíme brát ohled na to, že tenhle případ vzbuzuje emoce.“

„Upřednostňovat jednu chabou stopu tak brzy je úplně na hlavu! Ty tři může prověřit policie, která je má na starosti,“ namítl.

„Všichni tři zaručeně patří k nějakému gangu,“ podotkla Kobrová.

„Určitě. Pokud to souhlasí, nikomu se nepodaří dostat z nich jediné slovo – ani našim lidem, ani nikomu jinému. My především potřebujeme získat nějaký přehled o tom, co se na tom náměstí dnes v noci odehrálo.“

„Já tomu rozumím,“ řekla Kobrová tiše. „Ale moje intuice mi napovídá, že ti tři byli na cestě do Švédska. Jestli z toho vyváznou s pokutou, pláchnou okamžitě ze země.“

Gunnarstranda se zamyslel. „Ta servírka,“ zeptal se, „už odešla domů?“

Kobrová zakroutila hlavou. „Čeká u mě.“

„Pozdrž ji ještě pár hodin. Zjisti, kdo z těch tří v lexusu byl už v minulosti trestaný. Konfrontuj ji s jejich fotkami. To by mělo stačit.“

Kobrová otevřela dveře do zasedací místnosti. Vešli dovnitř. Mumlání a konverzace utichly. Masa lidí čekala, jak bude znít rozhodnutí.

Kobrová se rychle podívala na Gunnarstrandu, zhluboka se nadechla a řekla: „Mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu. Vyšetřovatelé na místě činu našli kulku ze zbraně, kterou byl Ivar pravděpodobně zastřelen. Balistická laboratoř kriminální policie ji začne zkoumat, až se sejdou v práci. Prázdná nábojnice se kupodivu nenašla. Ta špatná zpráva je, že sezením tady mrháme čas. Čím rychleji získáme přehled možných svědků, tím rychleji v případu pokročíme. Gunnarstranda potřebuje lidi, kteří budou obcházet obyvatele Grønlandu.“

Všichni mlčeli. Vyměňovali si mezi sebou přes stoly pohledy.

Gunnarstranda si ztěžka povzdychl. „Policie v Haldenu vyslýchá ty tři, kteří jeli po E6 příliš rychle.“ Otočil se a zamířil ven.

Nějaký hlas zašeptal: „Ty kreténe.“

Někdo jiný kdesi vzadu zařval: „Měl bys jít na neschopenku, Gunnarstrando. Nejspíš se nehodíš na práci, kterou děláš!“

2

Frank Frølich se zastavil před vchodem, aby si zkontroloval číslo domu. Za ním se otevřely dveře auta.

Z černého saabu se vysoukala nějaká tmavovlasá žena, které táhlo na třicet. Schovávala oči za obrovskými fialovými slunečními brýlemi v retro stylu. „To jste vy, kdo měl přijít od policie?“ Podávala mu ruku.

„Fride Welhavenová?“

Pozdravili se.

Vyhrabala z kabelky svazek klíčů a odemkla vchod. Sandály jí klapaly, když pokračovala ke dveřím výtahu a stiskla tlačítko. Těžký zvuk se začal rozléhat patry, jak se výtah rozpohyboval nahoru.

Odkašlal si. „Co pošta?“

Tiše, beze slov poodešla s klapotem k řadě poštovních schránek a jednu odemkla. Pokradmu ji pozoroval. Šaty měla také retro, bílé s růžovým vzorem. Opálené nohy. Tvář úzká, symetrická, vlasy ostříhané nakrátko, na kluka.

Poštovní schránka byla napěchovaná. Mezi barevnými reklamními letáky vyčuhovaly bílé obálky.

Výtah byl úzký a starý. Zastavil s bouchnutím a lehce se pohupoval.

Odemkla dveře bytu s poštou pod jednou paží.

„Bydlí tady sám?“

Přikývla.

„Je rozvedený?“

„Moje matka zemřela.“

„Je to už dlouho?“

„Čtyři roky a tři měsíce. Měla rakovinu.“

Vešli dovnitř. Předsíni dominovala šatní skříň. Vysoká skleněná nádoba sloužila jako stojan na deštníky. Na podlaze ležel prošívaný koberec se spoustou detailů v červeném a modrém vzoru.

„Potřebuju nějaký seznam jeho přátel a známých, u kterých by mohlo připadat v úvahu, že mají informace o tom, čím se v poslední době zabýval,“ požádal ji.

Mlčky přikývla.

„Stalo se tohle už někdy v minulosti?“

„Co?“

„Že by uběhlo několik dnů, aniž by vám otec dal o sobě vědět.“

„Asi už se stalo, že byl déle pryč, ale vždycky mi zavolal nebo dal vědět jinak, kromě toho jsme byli domluvení, že spolu vyrazíme na jídlo – včera.“

„Nemohl na to jen zapomenout?“

„Ne.“ Zakroutila hlavou a dodala, asi aby zdůraznila, jak je to nemyslitelné: „Rozhodně ne.“

„Máte nějaké sourozence?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Můj bratr je mrtvý.“

Frank Frølich zůstal stát a díval se na ni. Neřekla nic dalšího, a proto se zeptal: „Je to už dávno?“

„Čtyři měsíce.“

„Přijměte mou upřímnou soustrast.“

Neodpověděla. Otočila se.

„Nesl to váš otec těžce?“

„Samozřejmě.“

„Truchlil a byl deprimovaný?“

„Jsou to čtyři měsíce. Čas běží. Překonáváme to.“

„Mohlo to úmrtí ovlivnit vašeho otce natolik, že… by něco udělal?“

Rychle k němu otočila hlavu, jako kdyby si chtěla ověřit, co tím vlastně naznačuje. „Pokud se ptáte na to, jestli si vzal život, je odpověď ne.“

Dlouho na něho vzpurně zírala přes sluneční brýle.

Nechtěl pokračovat v tématu, raději se zeptal: „Nemohl si udělat nějakou spontánní dovolenou?“

„Dovolenou?“ Vyslovila to, jako kdyby pronesl naprostou pitomost.

„Ano, nějaký turistický zájezd do Španělska, výlet do Londýna či Říma nebo něco podobného?“

Opět zakroutila hlavou.

„Pokud rád podniká výlety, stává se, že se sebere a vyrazí na pár dní do přírody?“

„Možná se mohl vypravit na nějaký výlet… nebo že byl odjel na chatu? Ale to asi ne, po smrti maminky byl na chatě pouze jednou.“

„Kde se ta chata nachází?“

„V Ringebufjellet.“

„Je tedy teoreticky možné, že odjel tam?“

Otevřela zásuvku a vytáhla mobilní telefon. „Tenhle je jeho. Odešel odtud, aniž by si ho vzal s sebou.“

Frølich čekal na pokračování.

Musela si odkašlat. „Nedal o sobě takovou dobu vůbec vědět. To je naprosto… naprosto…“ Nenacházela slovo, které hledala, vzchopila se a řekla: „Ne, nemyslím si, že by jen tak odjel na výlet nebo na chatu a zmizel.“

„Tak jako tak informuji místní policii,“ řekl Frølich, „zatím vlastně nikdo nezajel na tu chatu a nezjistil, jestli tam je nebo ne.“

Pokrčila rameny.

Natáhl před sebe ruku: „A ten telefon může být užitečný k tomu, abychom zjistili, s kým mluvil před svým zmizením.“

„Baterka je vybitá,“ upozornila ho a podala mu ho. „Neznám PIN.“

Frølich zastrčil mobil do kapsy. „Vy jste byli domluvení, že spolu půjdete někam na jídlo?“

„Mělo to být včera. Objednal stůl v kavárně Engebret. Já to tam nemám nějak zvlášť ráda, je to místo spíš podle jeho gusta, ale občas tam společně jíme. Snažila jsem se mu každý den několikrát dovolat, měla jsem pořádný strach. A přestože se mi ho nepodařilo kontaktovat, vypravila jsem se do té restaurace. Ulevilo se mi, že objednal stůl. Jenže pak jsem tam trčela přes dvě hodiny sama, nakonec jsem se musela i sama najíst. Nikdy by mě nenechal v takové situaci dobrovolně.“

„Nikdy nic podobného neudělal?“

„Ne.“

„Zeptala jste se, kdy tam ten stůl rezervoval?“

Přikývla. „Před týdnem. Stejný den, kdy jsme se domluvili, že tam zajdeme na jídlo.“

„Třeba se mu něco přihodilo, když si byl například ráno zaběhat.“

„Tatínek si nechodí zaběhat.“

„Nemá nemocné srdce?“

Zakroutila hlavou.

„Nikdy si nestěžoval na nějaké bolesti nebo neduhy?“

„Ne.“

„Považujete za nepravděpodobné, že by se mu udělalo špatně?“

„Máte na mysli mrtvici? Infarkt? To by se mu asi stalo třeba tady doma nebo v pracovně nebo…“

„Co si myslíte, že se stalo?“

„Co si myslím?“ Zapřemýšlela. „Mám strach, že je zraněný – že mu někdo ublížil.“

„Někdo?“

„Tatínek je advokát, má své klienty a uzavírá obchody. Říkal, že někteří z nich jsou nepříjemní a taky nebezpeční.“

„Znáte jména jeho klientů?“

Zakroutila hlavou a sundala si sluneční brýle, přejela si hřbetem ruky pod očima, které byly velké, hnědé a lesklé. Polkla.

„Stalo se už někdy v minulosti, že by se mu někdo pokusil ublížit?“

„Vím, že někteří klienti mu vyhrožovali. Přiznal to na rovinu, třeba když položil telefon, utrousil ten muž je velice nebezpečný a takové věci…“

„Víte, o koho šlo?“ zeptal se Frølich.

„Netuším. Ale cítila jsem, že je na té naší dohodě setkat se v Engebret něco zvláštního, myslím si, že chtěl, abych reagovala, kdyby se neobjevil, abych něco udělala.“ Tvář se jí zkřivila. Prudce se otočila a odklopýtala do kuchyně. Opláchla si obličej.

Frølich se rozhlížel po obývacím pokoji. Designová knihovna a jídelní stůl, několik křesel před plochou obrazovkou. Místnost byla uklizená. Prázdný jídelní stůl, prázdný konferenční stolek. Otevřel jedny dveře. Ložnice. Manželská postel s bílým přehozem. Žádné obrázky na stěnách. Uklizený noční stolek. Vysunul z něj jednu zásuvku. Dvě čísla The Economist a téměř spotřebovaná tuba hojivé masti na rány. Odsunul stranou dveře šatní skříně. Obleky a košile v úhledné řadě. Vytáhl jeden drátěný koš z police ve skříni. Další, precizně poskládané košile. Přes jedno ramínko visela pestrobarevná sbírka kravat.

Pokračoval dalšími dveřmi do jakési domácí pracovny. Na stěně visel snímek hrdého muže sedícího v podřepu vedle obrovského lososa, minimálně dvanácti- až třináctikilového. Welhavenova tvář s širokým úsměvem a šedou ulíznutou patkou. V rohu místnosti stál sekretář na klíč. Frank Frølich otočil klíčem a sklopil psací plochu. Nic, kromě jedné propisky před řadou malých zásuvek. Otevřel je. Ležely v nich ve svazcích vyřazené peněženky. Všechny prázdné. Zavolal na ni.

„Nevíte náhodou, kde má uložený svůj pas?“

„Nemá ho v sekretáři?“

„Co vidím, tak ne.“

Stála ve dveřích. „Možná ho má v pracovně.“

„Je možné, že váš otec vycestoval ze země?“

„To by nikdy neudělal, aniž by mi dal vědět.“

„Má nějakou pomocnici v domácnosti?“

„Ramonu, je to Polka, která sem dochází vypomoct dvakrát týdně.“

„Ramona a jak dál?“

„To netuším, ale můžu vám na ni dát telefonní číslo.“

Vlivem slunečního světla, které dovnitř pronikalo oknem za ní, vypadaly její šaty, jako by byly průsvitné. Raději se podíval jinam.

„Stává se, že váš otec pracuje doma?“

„Myslím, že velmi zřídka.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„V úterý. Tady. Působil nesoustředěně a zmiňoval se o nějakých problémech.“

„O jakých problémech?“

„Odhaduju, že to souviselo s prací, zdál se mi úplně vyřízený, ale nechtěl se o tom bavit. Měl pod očima tmavé kruhy. Třásly se mu ruce, určitě dlouho nespal. Kdybyste viděl, jak vypadal, tak byste se neptal, jestli nezabloudil někde v lese.“

„A nemohl ten stav nějak souviset s vaším bratrem?“

„Ne. Nemáme problém mluvit o Mariusovi. Tohle rozhodně nějak souviselo s tatínkovou prací.“

„Nezmínil se o něčem zvláštním, něčem neznámém, o nějakém jménu nebo něčem jiném, o čem byste od té doby přemýšlela?“

„Nic mě nenapadá.“

„Tak jinak. Jak na tom byl se ženami a nějakými známostmi?“

„Ne že bych o tom něco věděla.“

Najednou byl podrážděný. „A tím chcete říct co? Ne že byste o tom něco věděla?“

„Předpokládám, že můj otec vedl nějaký sexuální život, ale myslím si, že se mě to netýká.“

„Takže pokud udržoval nějaký vztah, vůbec nic o tom nevíte?“

„Ano, přesně tak.“

„Vy byste nevěděla, kde ho hledat?“

Otázka ji ranila. Opět zkřivila tvář.

„Co jeho auto?“ zeptal se Frølich.

„Má Volvo S80, stříbřitě šedé. Obvykle stávalo zaparkované přímo před domem.“

„Ale teď tam není?“

„Může stát kdekoliv poblíž, není vždycky snadné najít tady volné místo.“

„Takže vy nevíte, kde je?“

Zakroutila hlavou.

„Co klíčky od auta?“

„Nejsou tu.“

Prošel kolem ní a zamířil do chodby. Uchopil svazek dopisů, který položila na poličku v předsíni. Prohlížel si odesílatele. Spousta účtů. „Vezmu si je s sebou,“ řekl, „a kromě toho potřebuju klíče od bytu.“

3

Byt policejního seržanta Ivara Killiho se nacházel v suterénu červené funkcionalistické vily v obytné čtvrti Ullevål Hageby. Ingrid Kobrová říkala, že Killi bydlel v podnájmu u jedné staré paní, která obývala patro nad ním.

Majitelce domu bylo něco mezi sedmdesáti až osmdesáti lety a byla malého vzrůstu, s velkými slunečními brýlemi na očích a obrovským šátkem na hlavě. Opírala se o chodítko a vypadalo to, že je téměř hluchá.

„Klíč!“

„Co jste říkal?“

„Klíč!“

„Jaký míč? O čem to mluvíte?“

Gunnarstranda ji nechal být. Scházel dolů po schodech a zastavil se před Killiho vstupními dveřmi. Byly zamčené, staré a s trochou vůle v rámu. Gunnarstranda vyšel ven. Došel ke svému zaparkovanému autu a ze zavazadlového prostoru vytáhl tlustý šroubovák. Majitelka domu na něho koukala z okna v patře nad ním. Stála částečně schovaná za záclonou. Zamával na ni šroubovákem. Zvedla ruku a bezradně na něho taky zamávala. Ještě jednou prošel průjezdem a zastavil se. Zůstal několik vteřin stát a díval se na kola, která stála opřená o zeď. Tři kola terénního typu, od běžných modelů až po velmi moderní.

Pokračoval po schodech. Zastavil se před Killiho dveřmi. Šroubovákem opatrně tlačil plochu dveří tak daleko do strany, až se západka uvolnila z rámu. Otevřel a vstoupil.

Byt byl cítit mužskou směsí potu a ještě starším deodorantem, proloženým odérem dlouho nevynesených odpadků nebo lehce zkaženého jídla. Prošel kolem široké knihovny s několika knihami, pokračoval k obrovskému oknu a otevřel ho. Čerstvý vzduch proudil dovnitř a usnadňoval dýchání.

Na pohovce leželo několik pánských časopisů. Obálky zdobily mladé dívky v bikinách s prohnutými boky a rukama zasunutýma ve vlasech.

Na nízkém konferenčním stolku stál přenosný počítač. Přístroj byl odpojený. Síťový adaptér ležel na zemi. Zástrčka ve zdi.

Gunnarstranda otevřel dveře do ložnice. Manželská postel. Povlečení rozházené. Televizor s vestavěným DVD přehrávačem, který stál před postelí. Filmy ležely na hromádce vedle. Lars Monsen, který prošel napříč Kanadou, dokumentární film o závodech Iditarod spolu s videi o životě ve volné přírodě a lovu.

Šatní skříň značky IKEA, jejíž dvířka dříve či později selžou a nepůjdou zcela dovřít. Vzadu vpravo stála kovová skříň na zbraně s otevřeným visacím zámkem. Uvnitř lovecká puška značky Remington, opřená o zadní stěnu. Vedle ní byla dvouhlavňová kombinovaná puška. Hlaveň brokovnice měla ráži 12. Spodní police skříně zabíraly krabice s municí.

Gunnarstranda si skříň prohlédl, otočil se k ní zády a vyhlédl na malou terasu. Podlahová krytina by potřebovala vyměnit. V rohu, na shnilých deskách, stály dvě potápěčské bomby a elektrický kompresor.

Při pohledu na podlahu terasy ho napadlo, že by sám měl vyměnit palubky na terase své chaty.

Opřel se zády o stěnu a bloudil očima po pokoji. Ivare, kdepak máš svá tajemství?

Pohled mu padl na přenosný počítač. Přistoupil ke stolu a zapnul ho. Stroj hučel. Na obrazovce pouze naběhly standardní Windows, nic jiného na ní nenašel. Opět přístroj vypnul.

Ve dveřích do ložnice se zastavil a střídavě se díval na televizní obrazovku, manželskou postel a skříň. Došel k posteli, zvedl polštáře a peřinu. Nic. Sehnul se, podíval se pod postel. Na zemi cosi leželo. Fotoaparát. Vytáhl ho. Moderní věcička, digitální zrcadlovka. Zapnul ji. Displej na zadní straně zasvítil. Noční snímek: obrovský měsíc v úplňku nad vodní hladinou. Listoval dál. Několik snímků přírody, losí samice, která kousala do výhonků javoru, mládě lišky, které sedělo s otevřenou čelistí na travnatém svahu.

Na dalším snímku byla žena s roubíkem v ústech přivázaná ke kuchyňské židli. Lano se jí zařezávalo hluboko do kůže.

Upravil si brýle, aby lépe viděl. Svraštil čelo. Rád by to měl zvětšené. Byla oblečená jako fetišistka, s rukavicemi k loktům, punčochami na nohách a podvazkovým pásem s přezkami. Zvláštní na tom bylo, že i když měla důkladně svázanou horní část těla, seděla s koleny u sebe a nohama pózovala jako nějaká manekýna, pouze špičkami se dotýkala podlahy. Na dalším snímku ležela na břiše na konferenčním stolku, zápěstí a kotníky měla připoutané k nohám stolu želízky. Punčochy měly vzadu šev, tak jako na snímcích s pin-up modelkami z padesátých let. Ten stůl mu byl nějak povědomý. Vrátil se do obývacího pokoje. Byl to Killiho konferenční stolek, ke kterému byla pevně připoutaná. Nebylo pochyb. Stejná podlaha. Fotografie byly pořízeny v tomto bytě.

Žena byla mladá. Jak moc mohla být mladá?

Gunnarstranda několik vteřin zamyšleně stál a díval se na fotoaparát, než vytáhl paměťovou kartu. Vložil ji do kapsy, vešel do kuchyně a nakoukl do odpadkového koše. Právě odtud se linul ten hnilobný zápach. Neidentifikovatelné těstoviny si tam žily svůj vlastní život společně s kávovou sedlinou a černou banánovou slupkou.

Zavřel okno a opustil byt. Zabouchl za sebou dveře, ujistil se, že západka zajela do zámku. Otočil se a vrátil se zpátky do auta.

4

„Je neděle a já skutečně nechápu, proč je nutné vést tento hovor zrovna teď.“

Helmer Paust připomínal Švéda na dovolené na jihu: se slunečními brýlemi zasunutými ve vlasech, žlutým tričkem, červenými bermudami, opálenýma nohama a bílými tenisovými ponožkami v hnědé vycházkové obuvi.

„Welhaven se pohřešuje. Prokážete jemu a norské prokuratuře službu.“

Vlekli se chodbou. Helmer Paust odemkl dveře pracovny.

„Tohle je Welhavenova pracovna?“

„Ne, tahle je moje.“

„Vy a Welhaven pracujete spolu?“

„Ne.“ Paust přitáhl Frølichovi židli, než se sám posadil. Volně visící košile mu vsedě nedokázala zakrýt břicho.

„Každý máme svou praxi. Ale sdílíme prostory a administrativní služby jako sekretářku, ústřednu a tak. Volal jsem jí. Byla dost nakrknutá, ale taky jsem nepoužil tak silný argument jako vy: Prokážete jemu a norské prokuratuře službu. Chci ji vidět, až jí ho naservírujete.“ Paust se křivě zašklebil a pohodil kšticí. Táhlo mu na šedesát, měl plné tváře a kruhy pod očima. Kvůli poněkud delším vlasům jeho obličej připomínal opotřebovaný terakotový květináč pod uschlou pokojovou květinou.

„Viděl jste Welhavena v posledních dnech?“

„Naposledy začátkem minulého týdne.“

„Nenapadá vás, kde by mohl být?“

„Nemám tušení. Mimo kancelář nejsme v úzkém kontaktu. Když mi jeho dcera zavolala, napadlo mě, že určitě někam jel.“

„Je pravděpodobné, že by byl někde na cestě?“

„Aniž by jí to řekl? O tom pochybuju.“

„Jsou přece jenom oni dva – je to tak?“

„Jak už jsem říkal, nebyli jsme nějak zvlášť důvěrnými přáteli.“

„Jak přijal ztrátu syna?“

„Byla to pro něj samozřejmě rána.“ Když se mu Frølich chystal položit další otázku, Paust dodal: „Ale – nejsem vlastně ten pravý člověk, který by vám mohl něco povědět o téhle stránce jeho života. Zřídkakdy jsme spolu probírali soukromí, nebo spíš nikdy – pokud se mohu takto vyjádřit.“

„Ale určitě budete moct říct, jestli ho delší dobu tížil smutek nebo…“

„Předpokládal bych to, jenže Arne si k sobě jen výjimečně připouští druhé.“

„Údajně byl vystaven nějakým výhružkám – víte o tom něco?“

Paust zavřel ústa a zamyslel se, načež odpověděl: „V téhle branži se člověk občas setkává s nevyrovnanými jedinci, s klienty, kteří si vlastně přejí nebo potřebují terapeuta, ale to už k téhle práci prostě patří.“

Frølich si odkašlal. „Mám na mysli nějaké zcela konkrétní hrozby.“

Paust chvíli seděl se zamyšleným pohledem upřeným na nějaký bod na stropě, než řekl: „Vím, že měl rozhodně nějaký konflikt s jedním klientem, ale panebože, to už je zatraceně dávno – nějaký chlápek se zraněním z dopravní nehody. Jednalo se o případ ohledně náhrady škod, který se nevyvíjel tak dobře. Potom rodina tvrdila, že Arne po nich požadoval nepřiměřeně vysoký poplatek. Něco takového.“

„Bylo na těch nařčeních něco?“

„To si vůbec nedovedu představit,“ řekl Paust příkře.

„Welhaven byl prý mimo jiné činný jako konkurzní správce u několika bankrotů.“

„To asi souhlasí. Taky to sám dělám.“

Frank Frølich si odkašlal. „Měl jsem za to, že správce konkurzní podstaty je osoba, která je často vystavená kritice, obyčejně od lidí, kteří mohou hodně ztratit…“

„Správce konkurzní podstaty je pouze makléř, dirigent.“

„Který se nechá dobře zaplatit.“

Paust se teď rozhodl podívat se zpříma na policistu: „Jednotliví věřitelé určitě Arneho vinili z toho, že to jmění zbavil hodnot svými poplatky. Tato obvinění jsou v konkurzních případech zcela běžná, ale jsou taky naprosto nesmyslná.“

„Znáte jména nějakých takových věřitelů?“

„Ne.“ Paust zvedl prst, aby přiměl Frølicha umlknout. Slyšeli otočení klíčem v zámku někde dál v prostorech firmy. „To přichází Lisa, můžete jít za ní. Jistě vám bude moct dát kopie zdokumentovaných případů, o které si řeknete. Nenajdete tam moc zajímavého. Jsou tam převážně rychlá občerstvení a dodavatelé strojů, nekvalifikovaní dyslektici, kteří mají povrchní znalosti o účetnictví. Zlikvidovat konkurzní podstatu je hned z několika důvodů zatracená práce.“

„Znáte jména lidí, kteří tvrdili, že se Welhaven takovými konkurzy neoprávněně obohacuje?“

„Vím, že někdo nějaká taková tvrzení předložil. Ale netuším kdo.“

„A co nějaké další výhružky, které by mohly být relevantní?“

Paust se zhluboka nadechl, položil předloktí na desku stolu a ještě jednou se zamyslel. „Čistě osobně se domnívám, že tyhle výhružky jsou slepou stopou. Každopádně v případech, kde Arne figuroval jako správce konkurzní podstaty. Ale když už jsme u toho, zaslechl jsem před několika dny docela dramatický telefonát mezi Arnem a – nepamatuju si jméno, ale Arne se zabývá spoustou zvláštních věcí. Je tedy spoluvlastníkem jedné restaurace kdesi na venkově, v Gran nebo Kløfta nebo Bjørkelangen, bůhví. Podle toho, co jsem tak vyrozuměl, přechovávali veškerý obrat v trezoru v tamní pracovně. Ten den, kdy spolu mluvili telefonicky, našel generální ředitel sejf prázdný, a tak obvinil Arneho, že ho vybral. Samozřejmě naprosto směšné tvrzení.“

„Takže došlo na nějaké výhružky. Víte o tom něco bližšího?“

„Ten člověk požadoval peníze a vyhrožoval fyzickým násilím. Ale Arne se nad tím pak jenom ušklíbal.“

„Nakolik je podle vás pravděpodobné, že Welhaven byl unesen – jedním či více osobními nepříteli?“

Helmer Paust pochybovačně svraštil čelo. „To je trochu béčkový scénář, ne? Arne Werner Welhaven, kterému v odstaveném autě vyhrožuje nějaký hrozivý vymahač s pistolí v kabátu?“

„Vy to považujete za nepravděpodobné?“

„Ano.“

„Co si myslíte, že se mohlo s Welhavenem stát?“

Advokát rozhodil rukama. „Nemám žádné předpoklady k tomu, abych to věděl.“

„Ale jaký názor jste si na to udělal? Když se s někým něco stane, člověk si přece myslí svoje, snaží se vytvořit si v hlavě nějaké vysvětlení. Co vás napadne, když slyšíte, že je pohřešovaný?“

„Myslím si, že je to prostě blbost. Nějaké nedorozumění. Arne určitě někam odjel a jenom zapomněl nebo se prostě vykašlal na to, aby dal vědět.“

„Shodovalo by se takové jednání s Welhavenovou osobností?“

Paust se opět zašklebil. „Vlastně ne. Je to tak zatraceně šílené, člověk ani neví, co si má myslet.“

„Rád bych se porozhlédl po jeho pracovně,“ řekl Frølich rychle.

Paustovi se návrh moc nezamlouval. „No,“ řekl ztěžka, „ale jestli pak bude Welhaven vzteklý…“

„Tak si to budou muset on a jeho dcera vyřídit mezi sebou,“ přerušil ho Frølich mírným hlasem. „V téhle věci můžete nechat zodpovědnost na mě.“

Paust se zvedl a pootevřel dveře. „Liso,“ řekl. „Díky, že jste přišla. Je tady jeden pán, kterého vám musím představit.“

Frølich seděl ve Welhavenově pracovně a listoval složkami. Dělal si systematicky poznámky na vlastní papíry a odkládal si na hromádku dokumenty, od nichž by mohl potřebovat kopii. Prohlédl zásuvky psacího stolu a našel Welhavenův cestovní pas. Bylo tedy málo pravděpodobné, že odjel do zahraničí.

Potom na chodbě opět narazil na Lisu. Vypadalo to, že je netrpělivá.

„Už budete brzy hotový?“

Lehce se uklonil. Lise bylo kolem čtyřicítky. Tvář měla malou a kulatou, připomínala mu špendlíkovou hlavičku. „Je možné, abych nakoukl do Welhavenova pracovního diáře s termíny?“

Dvě oči za brýlemi usilovně počítaly. Když bude souhlasit, bude to trvat ještě déle – a Lisa měla jistě něco domluveného, co potřebovala stihnout. „To by asi šlo,“ řekla nakonec. Otočila se na podpatku, vešla do světlé pracovny s květináči na okenním parapetu. Otevřela zásuvku psacího stolu a vytáhla zelený zápisník.

„Stalo se někdy v minulosti, že by Welhaven zmizel na několik dnů, aniž by o tom dal vědět?“

„Ne, nikdy, vždycky se ozval.“

„Takže tohle je zvláštní?“

„Ano, volají sem lidé a jsou vzteklí, že se nedostavil na schůzku. V pátek měl být u soudu.“

„Měl být u soudu a nepřišel tam?“

Lisa znovu nahlédla do zápisníku. „Ano.“

„Stalo se to už někdy dřív?“

Zakroutila hlavou, zvedla zápisník a nabídla mu: „Udělám vám kopii. Které dny vás zajímají?“

5

Gunnarstranda jel zpátky k městu. Myslel na ty fotografie. Došel k závěru, že ta dívenka na snímcích je příliš mladá na to, aby byla profesionální modelka. Ani se mu nechtělo věřit, že by ty fotky dokumentovaly nějaké zneužívání nebo jiné trestné činy. Na to měly příliš mnoho rysů umělecké fotografie. Působily naaranžovaně, se zvláštním osvětlením, které vytvářelo ostré a specifické stíny. Židle, na níž ta dívka seděla přivázaná, stála v záři jakéhosi bodového reflektoru. Fetišistické oblečení, které měla na sobě, působilo staromódně. Na každém snímku měla oblečené něco jiného.

Jaký vztah mohl být mezi ní a Killim? Kvůli jejímu nízkému věku by se snímky měly nechat vyvolat a předat mravnostnímu oddělení. Jenže lidé na tomto oddělení nepracují o sobotách.

Natankoval benzín na čerpací stanici na Munkedamsveien pod koncertním sálem a hloubal nad tím, které kontakty bude moct v sobotu využít. Nebylo jich mnoho. Věděl však o jedné veteránce z tohoto prostředí: Anita. Zatímco stál a držel čerpací pistoli, zvažoval pro a proti. Byl by to výstřel naslepo, ale všechny výstřely naslepo za ten pokus i tak stojí.

V osmdesátých letech, když se zvyšoval objem peněžního toku, Anita pracovala jako striptérka a prostitutka v jednom z go-go barů pro tehdejší mladé kravaťáky. Byla zatčena za krádež s přitěžujícími okolnostmi, když se jedno pondělní ráno pokusila nechat si proplatit šek na deset tisíc korun. Majitel firmy s ojetými vozy nahlásil odcizení šekové knížky společně s vysokou částkou v hotovosti. Sama Anita tvrdila, že peníze byly platbou za sexuální služby. Gunnarstranda, který měl obchodníka s auty v hledáčku kvůli jiným souvislostem, ten případ vyšetřoval. Všechno skončilo tím, že muž byl odsouzen za zpronevěru, falešné udání a křivou přísahu. Anita začala nový život jako asistentka v mateřské školce v Sarpsborgu. Šlo to dobře do té doby, než ji v opilosti navštívil jeden z otců. Když nedostal to, co chtěl, vzal si to násilím. Nahlásila znásilnění na policii. Mužův advokát však využil Anitinu minulost, jak se jen dalo: jednou kurva, navždy kurva. Muž byl osvobozen a Anita dostala výpověď, rodiče si nepřáli, aby na děti dohlížela prostitutka. Od té doby si Anita stála za svým. Nyní jí bylo něco kolem čtyřiceti a cestovala po východní části Norska v karavanu, který jí sloužil k obsluhování venkovských zákazníků.

Telefon zazvonil třikrát, než ho zvedla.

„Jsi ve městě?“ zeptal se Gunnarstranda.

„To jsi ty?“ zeptala se nedůvěřivě. „A tak časně ráno?“

„Lovím trochu nějaké informace.“

„Panebože,“ vydechla s úlevou, „už jsem si myslela, že voláš jako zákazník.“

Gunnarstranda mlčel.

„Ale měl bys vědět, že jsem teď v práci.“

„Kde?“

„Ve Stange v kraji Hedmark.“

„Neslyšela jsi nějaké historky o jednom policistovi, který si fotí snímky s tématem bondáže děvčátek, pózujících ve spodním prádle jako z padesátých šedesátých let?“

„Jaká bondáž?“

„Svázané lanem a s roubíkem v ústech.“

„Jak jsou ty dívenky staré?“

„Jedna dívka, je jí asi tak čtrnáct nebo patnáct let.“

„A není to únos nebo znásilnění?“

„To samozřejmě může být, ale spíš to tak nepůsobí, vypadá to dost naaranžovaně.“

„Otázkou je, jestli ti v tom můžu nějak pomoct. Pokud to dělá dobrovolně, tipovala bych, že je to nějaká dívka ze sousedství, která si vydělává na nové kalhoty nebo na dobíjecí kupon do mobilu. Svět už dávno není takový jako za tvých mladých let, Gunnarstrando.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý anděl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.