Otomar Dvořák

ZEMĚ BARBARŮ

Román z doby stěhování národů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Otomar Dvořák, 2016

© Obálka Martina Černá, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7480-2

„Hleď, jak nečekaně dolehla smrt na celý svět, kolik válečného násilí postihlo národy. Ani hrbolatá půda hustých lesů nebo vysokých hor, ani toky řek s dravými víry, ani ochrana, kterou pro tvrze vytváří jejich poloha, pro města jejich hradby, ani hráz, kterou vytváří moře, ani smutné samoty pouště, ani soutěsky, dokonce ani jeskyně, nad nimiž visí temné skály, neunikly rukám barbarů.“

biskup Orens, okolo roku 417, ve zprávě o dobytí Galie

„Z podstaty země jsem vzešla;

z květu kopřivy,

z vod deváté vlny…“

Blodeuwedd

První část ŠTVANEC

1.

Už ani nevěděl, kolikátý den uplynul od chvíle, kdy se vnořil do nekonečných lesů. Čas pro něj ztrácel smysl. Jen s námahou otvíral bolavé oči, když ho na víčkách zašimraly hřejivé paprsky slunce, mžoural na listnatou klenbu nad sebou a na mřížoví větví, jímž se prodírali mlžní duchové, spěchající do temných roklí, aby tam ve vlhkém stínu přečkali další den. Nedokázal si v první chvíli uvědomit, kde vlastně je, v mysli mu ještě dozníval přerušený sen, v duchu slyšel chraplavé troubení pohřebních rohů, úzkostné řičení podřezávaných koní a matčin výkřik, znovu ucítil páchnoucí pot, který se mu hromadil pod koženou maskou… Tíživá vzpomínka, před níž se marně snažil uprchnout!

Celý rozbolavělý se zdvíhal z tvrdého lože mezi kořeny dubu, vyklepal z modrého, třásněmi lemovaného pláště suché snítky a opět se do něj těsně zahalil. Sebral svůj sax, krátký, ale pádný jednobřitý meč s širokou čepelí, který měl celou noc položený podél stehna, s prsty pravé ruky spočívajícími i během spánku ostražitě na jílci; vrátil ho teď do pochvy na prsou. Ohníček mu do rána vyhasl a řežavějící uhlíky už nedokázaly zahnat lezavý chlad. Ani šelmy by zřejmě tahle nicotná hranička neodradila. Mladý muž měl štěstí: bohyně Freya, která vždy přeje odvážným, ho za nejhlubší noční tmy skryla před zvídavě čmuchajícím medvědem i hladovým vlkem.

S povzdechem nahmatal ve vaku poslední kousek ztvrdlé chlebové placky; jestli ani dnes nenarazí na osadu Lugiů, bude si muset něco ulovit. Nejspíš zabloudil, ale přesto je jisté, že se již dostal z nížin do kopců, že pronikl do obávané lesní země, nazývané Silesia. Pátravě se zadíval na úzkou pěšinku, prošlapanou v houštinách, překračující o něco níže zamlženou rokli a ztrácející se v zelenavém šeru na boku protilehlé stráně. Tohle není stezka zvěře, tudy nepochybně chodívají lidé… Nebo alespoň ještě nedávno chodívali. Mimoděk si promnul mezi prsty rozcuchaný vous. Snad ho spřátelení Lugiové přijmou s náležitými poctami, jaké přísluší potomkovi vznešeného rodu, i když on, Hildigis, je jen mladším synem mocného vládce Dlouhobradých… Záleží na tom, jestli ho nepředběhl strýcův posel, aby ho u sousedů ošklivě pomluvil. Nezbývá než doufat!

Vyhledal v mošně hřeben, vzácný předmět ze stříbra a kosti, jehož účinnost zvyšovala trojice vyrytých magických run, a pečlivě si pročesal plnovous i dlouhé vlasy, aby oživil svoji tělesnou sílu.

Poté vykročil na stezku, plnou zlatavých slunečních skvrn; někde v dálce bubnoval datel a zpod bujných listů devětsilu na dně rokle zaznívalo žblunkání potůčku. Zastavil se na kamenech vyznačujících přechod, o něž se tříštil spěchající proud, sehnul se a nabral do dlaní jiskřivou, ledově studenou vodu. Hltavě pil; v chladu lesní bystřiny bylo něco očistného, co zahánělo lepkavé stíny, co smývalo z rukou stopy krve. V chvějivém zrcadle tůňky zahlédl svůj obličej, ta tvář mu připadala cizí, přízračná a zlověstná. Až neuvěřitelně se podobala otcově tváři…

Prince Hildigise nedávná otcova smrt hluboce zasáhla. Jistě, počítal s tím, že otec dříve či později zemře, té sudbě žádný člověk neunikne, ale slušelo se, aby smrt velkého muže byla vznešená, aby ho pokud možno zastihla v boji s mocným nepřítelem. A Tatuo, jenž kdysi osvobodil svůj lid z moci Herulů, a byl proto prohlášen kunungazem čili, jak jiné národy říkají, „králem“, si nepochybně zasloužil hrdinskou smrt, vždyť byl vyvolen nejen radou svobodných baronů, ale dokonce i bohy, aby nosil železnou korunu Langobardů!

Nebylo mu však přáno, neboť temná Helda, bohyně smrti, zardousila vznešeného Tatua na loži, když ležel opilý po bujaré hostině. Ještě večer byl zdráv a vesel, se všemi si připíjel drahým thráckým vínem, zejména se svým bratrem Wachem, na jehož počest hostinu uspořádal. Wacho nepřijel na královské sídlo Cherein na pouhou zdvořilostní návštěvu, chtěl s nejvyšším kunungazem dohodnout společné tažení do Panonie, do té nádherné země rozlehlých, sluncem prohřátých stepních plání za velkou řekou Isterem, která sice formálně patřila romskému césarovi, ale ten neměl sílu, aby ji vojensky držel, a tak se tam hrnuly podivné pronárody ze všech koutů světa. Langobardi se také chystali utrhnout si svůj podíl na kořisti – jenže náhlá králova smrt zhatila všechny plány.

Hildigis nechtěl uvěřit, že je otec tak náhle opustil, pochyboval o tom až do chvíle, než spatřil jeho tělo natažené na obřadním voze a ozdobené symboly moci. Zachvěl se, jako by ho roztřásala zimnice, s úpornou silou vůle upíral oči na otcovu ztuhlou voskovou tvář s pečlivě rozčesaným a na prsou rozprostřeným plnovousem a v duchu krále zaklínal, aby se vrátil ze zásvětí, aby se pohnul, aby vdechl zpátky svou duši a otevřel oči. Bylo to bláhové přání, hodné nedospělého chlapce, a ne mladého muže, který již přežil sedmnáct zim.

Ani se neohlédl, když k němu přistoupila matka Radegunda a přehodila mu přes ramena smuteční bílý plášť.

„Netruchli, synu, přespříliš, velký žal zbavuje muže síly,“ řekla a rozpačitě se dotkla jeho vlasů, jako by ho chtěla pohladit, ale v poslední chvíli si to rozmyslela.

Uhnul, ale nespouštěl oči z otcovy tváře. „Všimla sis těch fialových skvrn?“ zeptal se.

„Stopy po polibcích smrti,“ zašeptala. „Nedívej se na něj tak úporně, nezdržuj jeho duši na daleké cestě.“

„Jdi na vyhrazené místo, drahý synovče,“ zazněl nad nimi velitelsky Wachův chraplavý hlas. Matka sebou trhla, jako by se polekala, a rychle se vzdálila. Také bílí volci, zapřažení do vozu, se nepokojně pohnuli. Nápravy zaskřípěly; znělo to, jako by mrtvý bolestně zasténal. Bylo to snad nějaké neblahé znamení?

Na východ i na poledne od králova sídla Chereinu se táhly rozsáhlé a neschůdné lužní lesy, proplétané hadími liniemi říčních ramen, ne nadarmo nazývané Morava čili Mrtvá voda, na západní straně osady, přímo nad královským dvorcem, jehož roubený palác se skrýval za mohutnými cihlovými zdmi někdejšího tábora romských legií, se vlnily zelené kopečky prastarých mohyl. Ta nejvyšší se teď na boku hnědala vykopanou hlínou. Nově vyhloubená šachta na úpatí pahorku byla upravena jako ložnice vznešeného muže. Až král Tatua spočine na lehátku, přikryje ho strop z pomalovaných dubových trámů a několik sáhů země, do níž před lety přišel, aby se stala jeho osudem.

Dav už se hromadil u vchodu pohřební komory, ponechávaje širokou uličku pro příjezd vozu. Hildigis zůstal stát nedaleko obětiště; všiml si, jak jeho starší bratr Risiulf vzrušeně rozpráví s několika družiníky, naklánějí hlavy k sobě, rozhazují rukama a v krajním rozčilení výhrůžně potřásají kopími. Co je mohlo tak pobouřit? Když si na to později vzpomněl, zalitoval, že tehdy nepřikládal těmto bezděčným postřehům větší váhu. Bohové nás často varují, ale my býváme slepí a hluší a tupě kráčíme do nalíčené pasti jak dobytek na porážku!

Trubači zaduli do smutečních rohů, tesklivý hluboký tón se smísil s ječivým nářkem plaček, které zakroužily kolem zvolna jedoucího vozu v divokém tanci, rvaly si vlasy a dlouhými nehty si do krvava rozdíraly pomalované tváře. Kdysi prý musely všechny otrokyně a konkubíny následovat svého pána do podsvětí, a v čele všech královna, ale teď už s ním posílají do hrobky jen své vlasy, vkládají je tam jako tenké pouto, s jehož pomocí jej jednou v krajině mrtvých vyhledají, aby se s ním znovu spojily…

Obřadníci pobíjeli před hrobovým srubem královy koně, šest krásných hřebců podřízli ostrými čepelemi, pěnící krev stříkala na dřevěnou bránu, koně řičeli bolestí a bardi pěli písně o Tatuových hrdinských činech, vzývali boha Wodana, aby přijal velkého kunungaze do své jízdní nebeské družiny. Kolem se shromáždili všichni Dlouhobradí z královy pozemské družiny, všichni skuteční Langobardi, svobodní baroni, kteří se odlišovali od prostého lidu dlouhými, až na prsa spadajícími plnovousy. Na znamení úcty k zemřelému králi bušili kopími do štítů. Večerní šero prozářily desítky pochodní a v mihotání plamenů se zaleskly železné větve stromů života, korunující dlouhé hole kněžek, ty podivné svícnovité výrůstky z šedého kovu, které lze vzácně najít v nitru rudonosných hor a kterým se také říká kořeny blesku.

Čtyři bělostně oděné dívky přinesly k mohyle velký bronzový kotel, nejvzácnější předmět z královské pokladnice, pověstný svatební dar Hildigisových rodičů… Jak je to dávno? Tak dávno, až se ten příběh proměnil v pohádku, vyprávěnou u ohňů za zimních večerů! A přesto je to pravda: Hildigisův otec kdysi se svým lidem putoval proti proudu řeky Alby a načas se zastavil v legendární zemi Bojohaim, kde žili Durynkové, chovatelé ušlechtilých koní, pobratřil se s jejich králem Bizinou a požádal ho o nejmladší dceru Radegundu. Od tchána dostal jako svatební dar pozoruhodný kotel, zdobený postavami rohatých bohů. Ten prý kdysi patříval mocným čarodějům obávaného lidu, který dal té zemi jméno, čarodějům národa nazývaného všemi sousedy Bójové, což znamená Strašní. Dlouho šířili Strašní hrůzu v celém okolí Bojohaimu, ale nakonec i oni propadli nějaké kletbě, byli poraženi, rozprášeni, opustili svou zemi a zanechali v ní jen rozpadající se pevnosti na vrcholcích kopců a kotle, zakopané v zemi a potopené v močálech, kouzelné kotle, které prý tomu, kdo je znovu najde, přinesou štěstí a blahobyt. Vypráví se, že hrdinu, jenž byl na kusy rozsekán, vložila bójská čarodějnice do takového kotle, povařila ho v kobylím mléce – a stal se div divoucí: odťaté části těla se opět spojily a on vyskočil ven mladší, zdravější a krásnější než kdykoli předtím. Ano, takovou moc měly bójské kotle, ale dnes už jsou prý zapomenuta správná slova, která se přitom musela vyslovit, slova v onom krkolomném bójském jazyce, a proto už nikoho nelze oživit…

Proč tedy matka nechala kotel přinést? Zná snad přece jen zaklínadlo, o kterém ví, že ho smí použít jen jednou v životě, a šetřila si ho právě pro tuto chvíli?

Hildigis nevěřil v takový zázrak. Zkormouceně sledoval, že královna se chystá k rozloučení, k rituálu oběti. Přistoupila ke kotli a volala bohyni Nerthus, ochránkyni rodinného krbu, zvedla do výše nahou levou paži a vzápětí si rychlým tahem nože prořízla žíly. Zástup ztuhl v překvapeném tichu, do kterého melodicky zazvonila matčina krev, dopadají na dno nádoby.

Netušil, jak dlouho to všeobecné ustrnutí trvalo, než k matce přiskočil strýc Wacho, pevně jí sevřel poraněné zápěstí a vykřikl: „To stačí! Neodcházej, Radegundo, tvůj lid tě bude ještě potřebovat!“ Pokynul jednomu z baronů, aby jí ránu stáhl pruhem plátna, a pak ukázal na kotel: „Dolijte ho vínem! A pijte z něho všichni!“

Přišly ke cti dřevěné naběračky i hliněné misky, lidé dychtivě chlemtali víno s královninou krví, rudá tekutina jim stékala po bradách a barvila jim bílá roucha i dlouhé vousy.

Noc se ujímala vlády, ale smuteční slavnosti teprve vrcholily; srdceryvný žal se ve světle pochodní měnil v opilé běsnění. Kolem mrtvého se tančilo v dřevěných a kožených maskách, démoni s ptačími zobáky, s klapajícími kly, s rohy a parohy na hlavách, ověšení cinkajícími rolničkami, vyskakovali do výšky a s jekotem vířili v kruhu kolem pohřebního vozu.

Nastala chvíle, kdy se synové krále měli utkat v souboji, aby ten silnější převzal jeho železnou korunu. Kdysi se prý potomci na pohřbu skutečně navzájem pozabíjeli, ale v této době už šlo pouze o symbolický rituál. Všichni si byli téměř jisti, že „velký thing“ čili rada svobodných mužů provolá novým králem staršího králova syna Risiulfa.

Hildigis se pohyboval jako ve snu, v tíživém snu, jaký člověku přivodí zlá můra, když mu těsně před svítáním usedne na prsa a nedovolí mu pořádně se nadechnout. Nasadili mu masku kance, vyrobenou z tuhé, ohavně páchnoucí kůže a přizdobenou skutečnými kančími kly; před necelými dvěma léty tohoto obávaného samotáře ulovil v rákosinách u jezera, lépe řečeno dal mu poslední smrtící ránu a vykonal tak svoji zkoušku dospělosti – od té chvíle měl i on poradní hlas na shromáždění svobodných mužů.

Jeho starší bratr zvolil masku vlka; než si ji nasadil, pohlédl ostře na Hildigise a sykl: „Zabiju tě. Za tu podlost tě zabiju! Pomstím otce!“

Hildigis se zarazil, nemile překvapen; vůbec nechápal, co bratr svými slovy míní. Jenže nebylo času na otázky, neboť vzápětí ho postrčili do kruhu vymezeného bílými kameny. Běsnící zástup postupně utichal, pohřební hosté obklopili arénu ze všech stran a stovky očí se s napětím upřely na královy syny. Oba shodili z ramen pláště a stáli teď proti sobě do půl těla nazí, jen v plátěných nohavicích přichycených poutky k opasku; jejich svalnatá zpocená těla se leskla v záři pochodní a hrudníky se jim prudce dmuly vzrušeným dechem, zato strnulý škleb jejich masek působil přízračně, jako by se tady k souboji nechystaly lidské bytosti, ale nějaké záhrobní příšery. Jeden z družiníků jim přinesl krátká kopí s dlouhými ocelovými listy; každý z bratrů měl na tom svém vyrytou ochrannou runu, symbol svého jména. Byly to zbraně, které jim byly slavnostně předány při nedávném povýšení mezi muže, zbraně neužívané při běžném lovu nebo boji, ale jen při posvátných úkonech.

Zatroubení rohu bylo znamením, že souboj začíná. Číhavě přikrčeni a s kopími drženými oběma rukama šikmo před sebou se oba bratři obezřetně obcházeli. Hildigise rozčilovalo, že mu úzké oční otvory omezují výhled do stran, musel se k soupeři neustále otáčet čelem, aby ho neztratil z dohledu, což by mohlo být osudné; kromě toho mu stékal do očí hojný pot, cítil, jak maska zevnitř vlhne a žhne srážejícím se dechem; nejraději by ji strhl a odhodil, ale nemohl, nezbývalo než trpět a neomdlít, ostražitě sledovat Risiulfovo kopí a předvídat z postojů a náklonů protivníkova těla jeho další záměry.

Risiulf najednou provedl prudký výpad, bodl odspodu, ale Hildigis to čekal a odrazil jeho hrot stranou. Diváci pochvalně vykřikli.

Hildigis neváhal a hned přešel do protiútoku, využil toho, že nepodařený výpad vychýlil jeho soupeře z rovnováhy, a pokusil se ho udeřit napříč drženým kopím přímo doprostřed prsou. Síla nárazu by staršího bratra jistě povalila na záda, a to by znamenalo, že byl poražen a Hildigis je vítězem. Jenže Risiulf v poslední chvíli uhnul rychlým stočením těla do strany, čímž se sice vyhnul úderu ratištěm, ale dostal se do nebezpečné blízkosti hrotu. Ostří ocelového listu mu sklouzlo po napjatém svalu a roztrhlo mu kůži na rameni. Diváci spatřili první krev souboje a spokojeně zaryčeli.

Risiulf vztekle vykřikl a skočil po bratrovi jako divoká kočka, dostal se mu přímo k tělu dřív, než mohl pozdvihnout kopí, zatlačil ho dozadu, až mezi zmateně couvající diváky, přirazil ho zády k jednomu ze vztyčených kamenů, strhl mu masku a začal ho bít pěstí do obličeje.

„Dost!“ zahřměl nad nimi hlas strýce Wacha, jako by to bylo zvolání samotného vládce bouří Donara. „Tohle je těžké porušení pravidel! Duch vašeho otce na vás hledí a stydí se! Místo mužného boje se rvete jako nedospělí chlapci! Vraťte se do kruhu a chovejte se tak, jak vám káže čest našeho slavného rodu!“

Risiulf bratra neochotně pustil a zamířil zpátky na vyhrazené místo. Zdálo se, že záchvat zuřivosti ho zcela vyčerpal. Zapotácel se a musel se opřít o kopí.

Hildigis na tom byl ještě hůř; z rozbitého nosu mu tekla krev, a nemohl si proto znovu nasadit masku. Otřesen tam stál, opřen zády o drsný, studený kámen, a toužil po tom, aby se nemusel do arény vracet… Jenže vrátit se musí, jinak by byl navždy zneuctěn, a dokonce i ten nejposlednější otrok by na něj hleděl s opovržením. Přistoupila k němu matka a otřela mu tvář svým šátkem. Všiml si jejího zápěstí, omotaného bílým plátnem. I to bylo nasáklé krví… Ano, mnoho krve musí být prolito, když zemře mocný král, mnoho krve… A to ještě není ani zdaleka konec slavné pohřební noci!

Diváci opět vykřikli; tentokrát však úžasem a hrůzou.

Radegunda upustila šátek a v jejích vytřeštěných očích zatančily odlesky plamenů. Zírala směrem ke kruhu.

Také Hildigis tím směrem s námahou otočil bolavou hlavu – a uviděl něco velmi podivného. Osamělé kopí trčelo zabodnuté uprostřed arény. Kde je Risiulf? A teprve pak ho také spatřil! Starší bratr se svíjel na zemi v křečích, chrčel a ze rtů mu odkapávala pěna. Co se mu přihodilo?

To už se k mladíkovi seběhlo několik mužů, zvedli ho a odnesli do králova dvorce. Královna Radegunda chvátala za nimi. Hildigis je chtěl následovat, ale Wacho mu zastoupil cestu a napřáhl ruku.

„Synovče, tvé kopí!“

Rozpačitě mu zbraň podal.

„Posviťte!“

Jeden z družiníků sklonil hořící louč a strýc v jejím světle bedlivě prohlížel železný list, jeho špičatý hrot a do tenkého ostří vykované boky.

Další z baronů, nahlížejících mu přes rameno, překvapeně hvízdl. Na hrotě kopí byly patrny stopy Risiulfovy krve – a ještě něco: ulpěly tam zbytky jakési lepkavé žlutozelené kaše.

„Šťáva z višně smrti!“ vydechl družiník.

Všechny oči se upřely na Hildigise, nenávistné a chladné oči plné pohrdání. Princ se zachvěl.

„Nechápu to,“ vydechl, „netuším, jak se mohlo stát, že…“

„Mlč, synovče!“ okřikl ho příkře Wacho. „Neposkvrňuj se hloupými výmluvami! Obviňuji tě před těmito statečnými barony národa Langobardů, před těmito vznešenými muži z královské krve Lethingerů, obviňuji tě ze zákeřné vraždy!“

Zástup souhlasně zahučel.

„Zavřete ho do komory a dobře hlídejte!“ přikázal strýc. „Dokončíme obřad, jak se sluší a patří. Princ Hildigis bude zítra souzen shromážděním svobodných mužů!“

Ještě ani nestačili rozložit v hrobce kolem mrtvého krále Tatua jeho výbavu na cestu do Valhaly, jeho oblíbené šperky, zbraně a jídlo, a už přispěchal nějaký služebník s novinou, že starší z králových synů právě opustil tento svět a odešel také do říše stínů. Jen jeho ztuhlé tělo teď čeká v královské síni, až bude následovat otce do pohřební komory. I jemu se prý na obličeji objevily ošklivé fialové skvrny.

Shromáždění, jež zasedlo dalšího dne za úsvitu na sněmovním poli, nepotřebovalo více důkazů; Risiulfovi přátelé dosvědčili, že se jim starší princ svěřil s domněnkou o královraždě, k níž mohlo dojít během hostiny, nejspíš pohárem otráveného vína. Jeden po druhém vyprávěli, jak s nimi o tom Risiulf rozmlouval na pohřbu a jak z té odpornosti podezíral bratra. Všichni družiníci se shodovali v mínění, že zákeřný Hildigis chtěl po otci odstranit i dalšího právoplatného dědice koruny; snad druhou vraždu plánoval na později, až při nějaké vhodnější příležitosti, ale když si uvědomil, že Risiulf odhalil jeho tajemství, rozhodl se jednat a umlčet ho ihned. Léčku nastražil mistrně, ale neodhadl správně sílu jedu. Patrně si myslel, že Risiulf zemře až za několik dní a bude to považováno za přirozenou smrt od zanícené rány. Bláhově spoléhal na to, že svobodní muži Langobardů jsou raněni slepotou!

Bylo to jasnější než slunce na nebi: princ Hildigis, jenž jako mladší neměl nárok na železnou korunu králů, si chtěl dvojnásobnou vraždou otevřít cestu k moci. Sněmující muži byli znechuceni jeho podlostí a jednomyslně ho odsoudili k potupné smrti: budou mu ostříhány vousy a vlasy, v nichž vězí síla muže, a bude pověšen za hrdlo na krkavčí olši. Až mu smyčka vyrazí dech z těla a černí ptáci vyklovou oči, pak bude princovo tělo spáleno a popel rozmetán do čtyř stran světa, aby i jeho duch ztratil paměť a rozptýlil se v temnotě.

Železná koruna, přišlá kdysi z hvězd jako dar hromovládného Donara, bude vložena na hlavu nejbližšího příbuzného z dynastie Lethingerů, králova bratra Wacha; rada svobodných mužů také rozhodla, aby Wacho pojal za manželku vdovu po bratrovi, královnu Radegundu.

Poslední noc před popravou trávil Hildigis v bezmocném zoufalství. Nebylo nikoho, kdo by uvěřil v jeho nevinu, ani jeho matka se ho nezastala… Seděl na slámě v koutě roubené komory, v hluboké, dusné tmě, s tváří složenou do dlaní, hrdlo stažené hořkostí. Styděl se za slzy, a přesto se mu chtělo plakat jako malému chlapci. Těšil se, že bude váženým bojovníkem, že povede muže Langobardů do dalekých poledních krajů a všichni se vrátí obtíženi bohatou kořistí, že se o jeho statečnosti budou zpívat písně a nejkrásnější dívky budou toužit, aby vstoupily do jeho lože – a místo toho bude navěky zatracen, poslán do nicoty, kde skučí temní démoni, nebude mu dopřáno spočinout v prozářených síních Valhaly a hodovat s dávnými hrdiny… A proč? Proč?!! Jen proto, že stál někomu v cestě? Komu? Kdo si tady hraje na ušlechtilého muže, na utěšitele plačící vdovy a zachránce Langobardů? Kdo jiný než úlisný strýc Wacho!

„Zabiju ho,“ syčel Hildigis do noci a skřípal přitom zuby, „zabiju ho!“

Směšná výhrůžka z úst toho, komu už zítra za úsvitu bude znít do uší krákavý chechtot krkavců!

Skřípla otvíraná dvířka, kdosi vstoupil do jeho tmy.

„Kdo je to?“ zeptal se znepokojeně.

Ticho, jen kdesi nablízku uslyšel vzrušené oddychování.

„Jsi člověk, nebo duch?“

„Uteč, synu,“ zaslechl šepot povědomého hlasu, „uteč hodně daleko. Býval jsi mému srdci nejbližší, nechci mít i tebe na svědomí.“

„Matko!“ Nahmatal ve tmě její ruku a pevně ji sevřel.

Prudce ho objala. Cítil, jak se chvěje. Pak se od něj odtáhla, podala mu vak se zásobami, srolovaný plášť a pochvu s mečem.

„Vrátím se,“ řekl rozhodně. „Jednou se vrátím a pomstím otce i bratra.“

„Nedělej to, zničil bys tím všechno, vnesl bys rozvrat a zkázu mezi Langobardy. Wacho je důmyslný muž a povede nás k nové slávě.“

„Matko,“ vykřikl pobouřeně, „jak můžeš…, jak vůbec můžeš něco takového říct? Snad i ty jsi…“

Hrůzné poznání ho málem zdrtilo. Zvedl se mu žaludek z představy odporné zrady: matka a strýc za otcovými zády…

„Tiše,“ zacpala mu dlaní ústa, „tiše, nebo tě uslyší stráže. Chvátej, abys byl v kopcích dřív, než povstanou ranní červánky.“

Vytrhl se z jejího sevření. „Neobjímej mne!“ sykl vztekle, „schovej si své polibky pro strýce. A pamatuj si, že se vrátím, abych pomstil i tvoji hanbu!“

Ano, to všechno se stalo před několika týdny – a přesto jako by od té chvíle uplynula celá věčnost. Jako by to byla minulost, kterou navždy pohřbil za oné noci ohňů a nářku, za osudné noci, kdy se bójský kotel plnil matčinou krví. Hleděl na svůj obličej, zrcadlící se v neklidné hladině lesní tůňky, a připadalo mu, že v něm rozeznává jakési přízračné a zlověstné rysy, které tam dříve nebývaly, že se na něj z hlubiny nenávistně dívá někdo cizí. Teprve po chvíli si uvědomil, že znepokojivý vodní přízrak se až neuvěřitelně podobá otci…

2.

Zlaté sluneční šípy se nořily do ranní mlhy a bezmocně v ní zanikaly; pára z potící se země nestoupala jako obvykle vzhůru, ale srážela se mezi mokrými kmeny a byla plná mrazivého chladu. Les zatajil dech; ani ptáček nezapípal, i datel zanechal bubnování, a dokonce i žblunkání potoka jako by ustalo.

Hildigis se nejistě zastavil na vrcholu stoupání, tam, kde příkrý sráz přecházel v jakousi náhorní planinu, ohlédl se zpátky pěšinou, po níž přišel, a pozorně se zadíval na hadovité zákruty, mizící hluboko dole na dně rokle… Ne, nikdo ho nesleduje, nikdo nepřichází po jeho stopě. A přesto se děje něco podivného! Začichal; vlhká pára čpěla nakysle kouřem, někde nablízku zřejmě budou lidská sídla, z ohnišť už se kouří a ženy chystají ranní kaši. Při tom pomyšlení měl ústa rázem plná slin a útroby se mu sevřely bolestnou touhou po jídle.

Dychtivě vykročil, ale po několika krocích se opět zarazil… Dobrý domácí oheň nevzbuzuje strach. Tohle bude jiný oheň. Oheň smrti… Nedaleko se ozval praskot lámaného houští, statný jelen se hnal mohutnými skoky dolů strání, když spatřil člověka, polekaně zafuněl, odskočil stranou, smekl se v suchém listí a padl na zadek, ale hned se zvedl a prchal dál. Jde mu o život. Tam nahoře jsou lovci… Nebo něco jiného?

Hildigis takřka bezděčně nahmatal jílec saxu a vytáhl zbraň z pochvy, sehnul se, aby dohlédl dál pod převislými větvemi. Nic zvláštního nespatřil, snad jenom to, že tam kdesi vpředu pronikalo mezi chuchvalci převalující se mlhy jasnější světlo. Jako by tam les končil a otvíral se volný prostor.

Opatrně pokračoval dál po stezce, která už byla sotva znatelná, úplně se ztrácela v rozbujelých houštinách. Pichlavé šlahouny ostružiní ovíjely větve padlého stromu, který ji náhle přehrazoval. Hildigis musel použít svůj mečík, rozháněl se jím jako žnec kosou, aby se probil přes kostlivě bílý kmen vývratu. Vývratu? Místo typického valu země obalujícího kořeny spatřil u paty padlého buku pařez. Takový pařez nikdy nevznikne přirozenou cestou, dřevo nebylo rozštípnuté a odlomené větrem, ale stupňovitě ohlodané důmyslně vedenými údery sekery. Vedlejší strom byl pokácen stejným způsobem; a za nimi další a další!

Hildigis oslněn zamžikal, neboť příval světla byl pro jeho oči, přivyklé zelenému a hnědavému lesnímu šeru, příliš náhlý. Otvírala se před ním rozlehlá mýtina, obtížně schůdná pláň, jejíž povrch byl pokryt změtí pokácených stromů s navzájem propletenými korunami. Na některých větvích ještě drželo zaschlé listí; k velkému kácení zde patrně došlo někdy v létě loňského roku.

Zaváhal. Neměl by tuhle zrádnou planinu raději obejít?

Najednou z okraje lesa, vpravo od něj, zazněl ostrý, pronikavý hvizd, jehož tón stoupal a klesal v táhlých vlnách, a pak stejně nečekaně umlkl. Vzápětí však zazněl obdobný hvizd z levé strany.

Signály? Někdo se svolává? Znělo to tak divně… Vydává tyhle zvuky vůbec člověk?

Hildigis cítil, jak mu košile na zádech vlhne studeným potem, vzpomněl si na vyprávění, která slýchal jako chlapec u večerních ohňů, na varování před lesními duchy elfy, kteří hvízdáním zmatou zbloudilého lovce a uštvou ho k smrti.

Křečovitě sevřel v prstech jílec meče a pustil se jediným směrem, který mu zbýval, tedy dopředu přes planinu. Klopýtal, zápolil s větvemi, prodíral se, přelézal a podlézal, co chvíli zachytil cípem pláště o nějaký pahýl, drtil mezi zuby kletby a mocná zaklínání. Hvizdy teď zněly ze tří stran, jen tam vpředu bylo dosud ticho. Zdvíhal se vítr a vanul mu do zad, svěží vítr, který by měl rozehnat mlhu, ale místo toho unášel před sebou ještě temnější chuchvalce. Čpavé chuchvalce, dusivé a nahořklé… Kouř!

U Donara! Je to kouř, zlověstný kouř, zvěstovatel zhoubného ohně! Už je slyšet praskot a hukot, ze tří stran se ženou zpívající plameny a ohlašují se skrze dým narudlou chvějivou září. Vítr sílí a vyhazuje do výše roje jisker. Za clonou požárů je slyšet hlasy, nejen už hvízdání, ale také řev, strašný řev, ze kterého tuhne krev v žilách, a ještě k tomu dunivé rány, snad údery do velkého bubnu, vedené v naléhavém, vášnivém rytmu. Nějací obři hrají ohni k tanci!

Hildigis se zoufalou zuřivostí zápolil s větvemi, teď už mu bylo jasné, že vběhl do pasti, že tato mýtina plná umírajících stromů se brzy změní v pole popele, ve žhavé dračí pole, a také z něj, z hrdého prince Langobardů, zbude jen hromádka opálených kostí. Kletba se naplní, neunikne, bude spálen téměř tak, jak rozhodla rada svobodných mužů!

Ale ještě se nevzdával; i draky, kteří prý čas od času přilétají z kopců temné země Silesie a svým žhavým dechem spalují lesy na troud, lze přemoci, pokud se šikovně vyhnete jejich ohni.

Prodíral se jediným možným směrem, tedy po větru, jenž za ním hnal plameny. Zdálo se, že požár si s ním hraje, že poslal po obou křídlech ohnivé jezdce, a ti, vydatně živeni uschlými pokácenými stromy, ho nezadržitelně obkličují. Žár na něj dýchl z nečekané blízkosti, málem se zalkl, rozkašlal se, lapal po dechu, odhodil překážející meč a cípem pláště si zakryl obličej před poletujícími jiskrami, cítil, jak se mu škvíří vousy a vlasy, zakopl, upadl, ale ještě nehodlal zemřít, úporně se chytal zbytků zlámaných větví a znovu se škrábal na nohy, kolem něj už byla jenom hučící a vířící šedá stěna, plná blikajících krvavých očí, temné podsvětí proklatců… Suché listí na haluzi před ním se zkroutilo žárem, zasyčelo a vzplálo jasnými plamínky. Oheň letí vzduchem a nic už ho nezastaví…

Hildigis znovu zakopl a padal, padal někam hluboko, snad se právě pod ním otevřela propast podsvětí… Skutálel se strmým svahem do nějakého příkopu, zůstal ležet na blátivém dně, bezmocný, zpola udušený…

Nedaleko něj cosi pronikavě zavřeštělo, byl to vysoký hlas, v němž zazníval úlek a překvapení. Pak ucítil, jak se mu do ramen zaťaly nějaké spáry, několik končetin ho pevně sevřelo a táhlo ho na opačnou stranu příkopu. Omdlel bolestí a vyčerpáním…

Pomalu a neochotně se jeho tělo vracelo k vědomí; první myšlenka, jež ho radostně rozechvěla, byla: Žiju! Dosud žiju! Kůže na hřbetě rukou mu palčivě žhnula, ale současně se jich cosi jemně dotýkalo a zanechávalo příjemný pocit chladu. Otevřel oči: nad ním se skláněl lidský obličej. Všiml si modrých pruhů, zdobících tváře té neznámé ženy, a vyšívané pásky, přidržující její dlouhé vlasy; zejména ho zaujalo, že na ní měla zavěšeno několik kovových polokroužků; ty se jí pohupovaly nad čelem a skráněmi, narážely do sebe při každém pohybu hlavy a rytmicky cinkaly. Potírala mu spálené ruce černou mastí; když si všimla, že procitl, nejistě se usmála a něco řekla. Její slova zněla zvláštně, melodicky a měkce, jako by se hadí sykot mísil se žblunkáním vodního pramene, nechápal však jejich smysl. Byl to nějaký naprosto neznámý jazyk. Zavrtěl hlavou na znamení, že nerozumí.

„Zabloudil jsem. Hledám vesnici Lugiů!“ řekl pomalu a zřetelně.

Teď pro změnu nerozuměla ona. Otočila se k někomu přes rameno a něco volala.

Hildigis se nadzvedl na lokti a rozhlédl se po okolí; houštiny a tenké kmínky hustě bujících stromků prozrazovaly, že tohle je mladý les, teprve se zmocňující pláně, která byla do nedávna holá. Po nebi se valila černá mračna kouře a pronikavě to tu páchlo spáleninou. Zuřící požár nebude daleko, ale jak se zdálo, zvláštní skupinku mužů, která se tady utábořila, blízkost ohnivého pekla ani v nejmenším neznepokojovala. Seděli v družném kruhu, žertovali, smáli se a podávali si navzájem pití v nádobě z březové kůry. Hlavy jim kryly zvláštní homolovité kožené klobouky a ze stejné, velmi silné hovězí kůže měli zhotoveny i dlouhé pláště.

Vzhlédli teď k Hildigisovi a zkoumavě se na něj zadívali. S dívkou, která ho ošetřovala, si vyměnili několik vět v oné neznámé řeči.

„Ty z Lugiů?“ řekl jeden z nich. „Ty patříš k Lugiům?“ Používal lugijský jazyk dost neobratně a se zvláštním přízvukem, ale dalo se mu rozumět, a to bylo podstatné.

„Ne,“ odpověděl Hildigis, „jsem z národa Langobardů.“

„Co ty hledal tady?“

Má prozradit svou totožnost? To může být nebezpečné.

„Jsem posel,“ řekl vyhýbavě, „jsem vyslán králem Langobardů, abych… abych hledal spojence k velkému tažení za řeku Ister…“

„Já chápu jasně,“ ušklíbl se muž, „vy Langobardi se domlouváte s Lugii proti Sklavenům. Ale to vám nepomůže, velký drak Krak sesílá oheň na tyto lesy, aby je naplnil chlebem pro Sklaveny. My jsme Hrvati z národa Sklavenů, z rodu vojvody Ščeka, pamatuj si to, bradatý Langobarde, a nesnaž se nás obelstít! My jsme žďářani, páni ohně, a nevzdáme se práva na tyhle lesy, do kterých nás zavedl dobrý drak Krak, abychom je proměnili v úrodný popel. Nepokoušej se utéct, bylo by to marné, protože Lugiové odtud odcházejí po cestě zapadajícího slunce, a v lesích už nenajdeš jiné muže než z našeho rodu. Ty jsi náš zajatec, náš otrok. Nedovolíme, aby ses vrátil a varoval svého krále. Mohli jsme tě ponechat plamenům, ale zachovali jsme ti život. Pamatuj si, že tvůj život od téhle chvíle patří jenom nám…“

Najednou zmlkl a zaposlouchal se, když zpoza hradby stromů dolehl onen typický, pronikavý hvizd. Spokojeně pokýval, vsunul dva prsty do úst a odpověděl podobným signálem. Rázem se všichni zvedli a chopili se svých holí, podivných tlustých holí, z jejichž dutých konců se modravě kouřilo, a rozešli se do různých stran. Jen praskot v mlází ještě chvíli prozrazoval, kudy se prodírají. Kdesi v dálce opět zaduněl buben a ozval se řev…

3.

Hildigis slýchal o nějakých Avarech a Sklavenech, kteří prý společně přitáhli od slunce východu, a kamkoliv vstoupili, šířili děs a hrůzu. Říkalo se, že se nedávno objevili v místech, kde se mohutný Ister vlévá do Černého moře. Nikoho však nenapadlo, že by mohli být takhle blízko, že nepozorovaně, velkým obloukem obešli úval řeky Moravy a že teď začínají spalovat lesy v půlnočních horách! Samolibý strýc Wacho, plánující loupežné tažení do Panonie, patrně vůbec netuší, jak velké nebezpečí mu číhá za zády. Sklaveni by mohli Wachovi zlomit vaz. Určitě by mohli, kdyby se rozhodli, kdyby jim někdo vylíčil, jak bohatá kořist se skrývá v langobardských dvorcích… Kéž mocný bůh Donar dopřeje, aby se Sklaveni stali nástrojem Hildigisovy pomsty!

Rád by promluvil s vojvodou Ščekem, jenž prý založil novou „ves“ ve vzdálenosti půldenního pochodu od tohoto místa, ale zatím se musel spokojit se společností „žďářanů“, kteří obcházeli všechny vloni založené mýtiny a s důmyslným využitím větru, vodních toků a vykopaných příkopů zakládali řízené požáry. Nechápal sice dost dobře jejich přísloví: „Kus spáleného lesa – syté břicho, všechen spálený les – hladová smrt“, ale s obdivem přihlížel, jak plní duté hole žhavými oharky, rozcházejí se po obvodu mýtin, svolávají se smluvenými signály a na příhodných místech podpalují suché větve. Připadali mu jako nějací bájní démoni ohně.

Pro Hildigise byla jejich činnost dost záhadná, jenom tušil, že má něco společného se zakládáním polí. Nikdy nic podobného neviděl. Langobardi pěstovali obilí na přírodních mýtinách a holých svazích a po sklizni na strniště vyháněli velká stáda dlouhorohých krav, která bývala jejich bohatstvím a pýchou, ale také ovcí a koz. Dobytek okousal vše nepatřičné, co tam nemělo růst, a pouhou svojí přítomností vracel zemi plodivou sílu. Tihle „žďářani“ však oplodňují zemi pomocí ohně; jejich symbolem je drak, bájná létající obluda, chrlící z tlamy plameny a vodu.

Hildigis mohl volně chodit po celém tábořišti, jedl kaši z jedné mísy společně s ostatními, připadal si spíše jako host než jako zajatec, ale dobře věděl, že ho sledují ostražité oči a že při každém pokusu o útěk by byl velmi brzy dopaden. Ostatně, kam by utíkal? Pouze ve spojení s těmito lidmi mohl dosáhnout svého cíle, vrátit se jednoho dne v jejich čele do královského dvorce a dopadnout na proradného strýce jako trestající Donarovo kladivo!

Rozněcoval se těmito představami, v duchu už vše barvitě viděl, cítil, jak s pohrdavým zadostiučiněním pohlíží svrchu na krále Wacha, jenž klečí u palisády, zahnán do kouta a obklopen mrtvolami svých družiníků, v levici bezmocně pozvedá zbytek rozbitého štítu a v pravici pahýl zlomeného meče a skuhrá: „Smiluj se, synovče, dopřej mi důstojnou smrt!“ Ale on s úsměškem přikáže: „Ostříhejte mu vousy a vlasy, oslepte ho, pověste ho za hrdlo na olši, pak jeho tělo spalte a popel hoďte po větru!“

A co matka? Jak ztrestat matku? Při pomyšlení na ni se mu hrdlo stáhlo palčivou hořkostí. Zradila otce a zradila syny; možná se skutečně chtěla obětovat, když u manželova hrobu pustila svoji krev do kouzelného kotle – ale strýc Wacho ji v tom zabránil, omámil ji jako říjící býk roztouženou krávu, připoutal ji k sobě temnou vášní… Královna Radegunda si zaslouží věčné zatracení, ale může ji odsoudit ten, kdo vzešel z jejího lůna?

Ta nezměrná úzkost spolu s vyčerpáním posledních dnů a bolestí z obtížně se hojících spálenin uvrhly Hildigise do horečky. Tváře mu vzplály ohněm, ale v kostech se mu usadil mráz, cvakaly mu zuby a blouznil, zvedal se z nastlaných kožešin a vztekle křičel na kohosi neviditelného, pak se zase bezmocně choulil a plakal. Jako v přeludném snu nad sebou občas zahlédl tvář dívky, která o něj pečovala; někdy mu přikládala ke rtům okraj misky s jakýmsi chladivým, nahořklým nápojem, jindy zaslechl, jak u jeho lůžka zpívá jednotvárnou píseň v onom tajemném jazyce a rytmicky nad ním mává smotkem hořících bylin.

Kouř houstnul, měnil se v mléčně bílou mlhu a Hildigis kráčel těmi parami, jako by se vznášel, jako by jeho tělo už nic nevážilo. Změnil se snad sám v ducha? Už nebyl v proutěné lesní chýši, trhlinou vířících mračen zahlédl probleskující, krvavě zbarvený srpek měsíce, odkudsi k němu dolehlo vlčí zavytí… Najednou před sebou spatřil pahorek smrti, porostlý trávou a kolem úpatí obložený plochými kameny se znaky podsvětního labyrintu. O dubový kůl na vrcholu mohyly, na němž se bělala zavěšená koňská lebka, se kdosi opíral. Vznešená postava v železné přilbě a šupinaté zbroji, dlouhý plnovous jí vlál ve větru, tvář byla jen těžko rozeznatelná, jako by také byla modelována z mlhy či kouře, jen občas v ní jako dvě jiskry zablýskly zuřivé oči…

Hildigis přesto bezpečně věděl, kdo na osamělé královské mohyle drží stráž: „Otče!“ vykřikl ochraptělým hrdlem. „Otče!!“

Kdosi ho uchopil za rameno, zadržel ho, nechtěl mu dovolit, aby šel blíž. Kdo to byl? Žárlivý duch bratra Risiulfa? Do uší mu promluvil ženský hlas; snad ho oslovila vzdálená matka, ale nerozuměl jí, její slova zněla naléhavě, nedávala však žádný smysl.

Pokusil se vzepřít. Marně; čím víc se zmítal, tím víc paží ho svíralo, zvedali ho a někam vlekli… Vidina se rozplynula jako trhající se mračno, spatřil několik naložených a vzájemně spoutaných soumarů, v husté hřívě těch nízkých lesních koníků se třpytila ranní rosa.

„Probuď se, Langobarde!“

Ohlédl se, zamrkal, snažil se zaostřit pohled na muže, jenž ho oslovil. Ano, byl to onen žďářan, který trochu ovládal lugijštinu.

„Probuď se. Vojvoda Šček pro tebe poslal. Udržíš se v sedle?“

Zatvářil se dotčeně. Jak o něm mohou pochybovat? Horečku už neměl, snad mu pomohly kouzelné byliny a zaříkávání, snad ho povzbudil pronikavý pohled otcova ducha. Přesto se zapotácel, když se šplhal na koňský hřbet, a několik mužů přiskočilo, aby ho zachytilo. Mával odmítavě rukou, aby ustoupili, pevně se chytil hřívy. Nesmějí si o něm myslet, že je slaboch!

Malá karavana se dala do pohybu; podíval se nazpět k těm několika provizorním přístřeškům z proutí, které patrně budou základem budoucí osady, a všiml si, že dívka, která ho tak obětavě ošetřovala, se za nimi dívá. Pocítil zvláštní rozechvění, když ji tam spatřil, smutnou a osamělou, postávající stranou od ostatních, připadalo mu, že mezi ní a jím během těch několika dnů vzniklo zvláštní pouto, ačkoliv vlastně ani nezná její jméno. Snad ho neuhranula? Nebo snad dokonce neočarovala? Výhled mu brzy zakryl jeden z hrvatských jezdců, vyzbrojený dvěma vrhacími oštěpy, válečnou sekerou a s nezbytným mandlovitým štítem zavěšeným na zádech; ten jezdec se zřejmě držel schválně po jeho boku, aby na něj „dával pozor“. Hildigisovi se ulevilo, že strážce bezděčně přerušil tajemné spojení s mladou kouzelnicí. Zhluboka si vydechl a setřel si z čela studící pot.

Jeli teď napříč spáleništěm, jemný popel se lepil na koňská kopyta, ale nevířil, neboť byl po ránu zvlhlý. Na planině se hemžili lidé, oráč se zapřaženým volem kypřil spálenou zemi hrotem rádla, vyrobeného z kmene stromu s jedinou ponechanou ostrou větví, za ním chlapci vybírali zbytky zuhelnatělých kořenů a velké kameny, další tři muži kráčeli v roztažené řadě a z košů obloukovitými rozmachy rozhazovali do popele plné hrsti zrní, za nimi děti a ženy vlekly po zemi rozsochaté větve, aby oseté pole uvláčely. Jen na okamžik vzhlédli od své práce a pozdravili poutníky pozdvižením ruky.

Cesta vedla dál po hřbetech kopců a pak klesala do údolí divoké horské říčky; Hildigis si uvědomil, že tahle říčka teče opačným směrem než potoky a řeky v úvalu Mrtvé vody. Zřejmě už sestupují do tajemného kraje za hradbou hor, o němž se toho mezi Langobardy mnoho nevědělo; říkalo se, že se tam nachází posvátný les Acis, v jehož tisíciletém stínu často odpočívají bohové a jsou jim tam přinášeny oběti.

V pozdním odpoledni spatřili na říčním břehu trosky zničené osady. Z několika chalup zůstaly jen začernalé kůly a sem tam kusy proutěných stěn s mazanicí vypálenou žárem do červena. Hildigisovi připadalo, že ty zbytky lidských sídel, téměř se ztrácející v rozbujelých kopřivách, vydechují nějaký zvláštní smutek. Nedaleko vyšlapané pěšiny se povalovala puklá lidská lebka; snad ji sem vytáhly lišky.

„Lugiové,“ zachechtal se škodolibě strážce, jedoucí vedle Hildigise, a naznačil dlaní šmiknutí pod krkem.

Princ se snažil udržet nepohnutou, kamennou tvář, neprozradit ani jen náznakem úzkost, která mu náhle sevřela srdce.

Les je neochotně propouštěl ze svého zajetí, ale nakonec jim přece jen skrze větve krajních stromů, v mezerách mezi křivolakými haluzemi ošlehanými půlnočními větry a obalenými vousisky mechů, ukázal volnou krajinu. Zdála se plná krve. Ach, zajisté, nešlo o skutečnou krev, to pouze večerní slunce si dopřávalo koupel v zrcadlech četných tůní. Mohutná osamělá hora se před nimi vztyčila nad rozlehlou rovinou. Napřed připomínala strmý kužel, ale jak ji obloukem míjeli, ukázaly se protáhlé prsty bočních hřebenů, které spolu s ní tvořily jakýsi majestátný val, chmurně se mračící pod červánkovým nebem.

„Slieza,“ ukázal na ni Hildigisův strážce, sklonil hlavu a na znamení úcty se dotkl dlaní čela i hrudi.

Pokračovali v cestě: jako temný had se mezi rudou vodou a rudým nebem vinula řada soumarů; každý nízký koník se dotýkal nozdrami ocasu toho předního, všichni spoutáni na jedné oprati; zvířata pofrkávala a opatrně pokládala kopyta na kluzké trámce zpevněné cesty. Vpravo i vlevo se otvírala bezedná bažina, hladový chřtán země, připravený pohltit neopatrného poutníka.

Hrvati si dobře vybrali své sídlo; záda jim kryla hora Slieza a přes močály k nim vedla jen jediná úzká stezka. Chalupy se sedlovými, až k zemi sahajícími doškovými střechami se krčily za obloukem slehlého, trávou a keři porostlého, ale přesto ještě dosti vysokého náspu. Patrně to byl zbytek dávného opevnění, jehož stavitelé jednoho dne odešli, snad zmámeni vidinou lepšího života, snad zaskočeni nepřítelem, pobiti a svrženi do černého bahniska. Na valu teď stály hrvatské stráže a voláním ohlašovaly příjezd poselstva; když se malá karavana konečně zastavila na udupaném plácku mezi chatami, seběhla se kolem ní spousta zvědavců.

Hildigis se držel v sedle z posledních sil, byl tak zesláblý, až se obával, že nedůstojně spadne. Naštěstí mu pomohli z koně, podepřeli ho a zavedli do jedné chaty. Dostal obilnou kaši, pečenou rybu a džbánek hustého piva, ochuceného kmínem a puškvorcem. Ani nedojedl a spánek mu zastřel mysl; spal tvrdě a poprvé bez úzkostných snů.

Probudil se svěží a s jasnou myslí; sluneční svit padal do chaty mnoha škvírami v rákosové střeše a paprsky se chvěly v houstnoucím kouři z ohniště jako zlatá kopí. Zlatá Wodanova kopí! Dobré znamení! Svázal si dlouhé vlasy nad pravým spánkem do kouzelného ochranného uzlu a pečlivě si pročesal plnovous, aby nabyl ztracenou sílu. Nějaká stará žena mu přinesla misku kyselého mléka, zvídavé děti ho tahaly za třásně na plášti a drzé černé kůzle mu chtělo ukrást skývu kynutého chleba. Ohnal se po něm, kůzle zamečelo, děti polekaně uskočily a vyjekly. Hildigis se zasmál; snad poprvé od osudného pohřbu.

Po schůdcích sestoupil do zahloubené chaty nějaký muž a uctivě prince požádal, aby ho doprovodil k vojvodovi. Hildigise překvapilo, že mluví langobardsky.

„Jsem Langobard,“ pravil posel s trpkým pousmáním, „ale už jako chlapec jsem byl zajat, když naši ves vydrancovali Herulové. Ti mě prodali gréckým kupcům; sloužil jsem poté mnoho let jako veslař na lodích, plujících po řece Isteru i po Černém moři, ale znovu mě zajali, tentokrát Sklaveni, když zaútočili na krymský přístav Chersones. Byli sice tehdy odraženi, dokonce tak mocně, že jejich ústup se spíše podobal útěku, ale kořist, tedy i mne, si vzali s sebou. Jsem jejich otrokem; dnes ráno si na mne vojvoda Šček vzpomněl, protože ti mohu dobře tlumočit jeho slova.“

„Jaké je tvé jméno?“ zeptal se Hildigis.

„Ptáš se otroka na jméno?“ podivil se muž. „Říkají mi Sticho.“

Vojvoda právě dopil kyselou ranní polévku, odložil misku a otřel si dlaní sněhobílou bradku. Vybledle modrýma očima se zadíval na hosta, kterého před něj přivedli. V dlouhé náčelnické chatě sedělo na nízkých stoličkách kolem ohniště, které po ránu spíše čadilo, než plálo, několik rodových předáků, vesměs starších mužů; opírali se o čakany, tvářili se důležitě a vážně pokyvovali.

Vojvoda promluvil a otrok Sticho rozechvěle přeložil jeho slova: „Proč jsi nepřiznal, kdo jsi a odkud přicházíš? Prý ses dopustil těžkých zločinů, synu langobardského krále?“

Hildigis měl pocit, jako by dostal ránu bičem; zachvěl se, ale snažil se, aby vydržel zkoumavý Ščekův pohled, aby neuhnul očima, čímž by dal najevo stud a bezděky by tak přiznal, že se cítí provinile.

„Kdo vám to řekl?“

Šček se lišácky pousmál: „Štěbetají o tom ptáci, zpívá o tom říčka a vykřikuje to luňák pod oblaky! Hrvati nejsou hluší. Nový král Wacho k nám vyslal posly se žádostí, abychom tě vydali Langobardům. Zvažujeme, jestli bychom to na znamení dobrého sousedství neměli udělat.“

„Ničeho jsem se nedopustil,“ vykřikl Hildigis. Vzápětí ho zamrzelo, že se přestal ovládat, ale kdo by v takové chvíli zůstat klidný? „Jsem křivě obviněn, stal jsem se obětí ohavného spiknutí!“

„Vyprávěj nám o tom.“

Překotně a možná trochu zmateně vylíčil události onoho osudného pohřbu. Pochopí ho tihle samolibí starci? Dokáže Sticho všechno správně a výstižně přeložit do jejich podivného jazyka? Nezbývalo než se na něj plně spolehnout…

Už během princova vyprávění začali členové rady k sobě naklánět hlavy, šeptali si, o něčem se přeli, také vojvoda vznášel námitky, jednu chvíli udeřil pěstí do dubového špalku, jenž mu sloužil za stolek, aby zjednal ticho.

Hildigis tázavě pohlédl na Sticha. Ten se ušklíbl a pokrčil rameny.

„Pokračuj,“ vybídl ho vojvoda.

Zarputile a téměř vztekle dokončil Hildigis svůj příběh, zaklínal se Wodanem a Donarem, že tahle nespravedlnost volá po pomstě a on tu křivdu odčiní, smyje krví hanbu ze jména svého rodu.

„Chápeme tě,“ pokýval Šček, „ale nenecháme se kvůli tobě zatáhnout do války s mocnými Langobardy. Alespoň ne teď, v téhle době, kdy nejsme dost silní, kdy se na nás od půlnoční strany tisknou dotěrní Rugiové. Byli jsme vyhnáni do těchto hor a močálů, které místo sladké pšenice plodí jen otužilé žito a ječmen, jsme tu jako v pasti, jako v lisu, který se svírá ze dvou stran. Slýcháme vyprávění o zemích, které oplývají mlékem a medem, ale jak se tam dostat? Poradíš nám?“

Hildigis spatřil posměch ve Ščekových očích a pevně zaťal zuby, aby za nimi zadržel nepokojný jazyk, aby neřekl něco, čeho by pak litoval.

„Vidím, že ani ty nám nepomůžeš najít zaslíbenou zemi,“ pokračoval vojvoda. „Jsi pro nás nebezpečný, ve tvé stopě jde prokletí války a krve. Měli bychom tě vydat…“

Chvíli se pásl na princově úzkosti, a pak dodal: „… avšak rozhodli jsme se, že tě nevydáme. Mohl by ses nám jednou hodit, kdyby došlo na spor s Langobardy. Poslům krále Wacha oznámíme, že jsi prchl, že jsi naším územím prošel dřív, než jsme se dozvěděli, že tě máme hledat.“

„Kéž vám Wodan zajistí přízeň za vaši moudrost, děkuji vám, ctihodní mužové!“ zvolal Hildigis s úlevou.

„Wodan na nás nedbá, našimi ochránci jsou Perun, Svarožic a Veles,“ zasmál se Šček a poručil, aby přinesli kořeněnou medovinu. Nechal naplnit tuří roh, zdobený stříbrnými pásy s tepanými reliéfy, převzácný kousek stolního náčiní, pocházející snad od Skythů nebo Ilyrů, a podal ho Hildigisovi: „Pij, princi! Na bratrství!“

Hustý hořkosladký nápoj příjemně hřál v hrdle a rozpaloval krev. Princ si dopřál důkladný doušek, a poté podal roh vojvodovi. Ten také upil a poslal nádobu dál; až dojde na konec kruhu, bude znovu dolita; tak velí stará tradice.

„Mám pro tebe nabídku, princi Hildigisi,“ řekl vojvoda a setřel si z vousů pár krůpějí medoviny. „Jistě chápeš, že tě nemohu nechat ve svém dvorci. Co kdyby tě tu vyslanci Langobardů zahlédli? Obvinili by nás ze lži a věrolomnosti. Jsi sice mladý, ale jistě už zkušený bojovník; slyšeli jsme, že muži Langobardů jsou od útlého věku cvičeni v boji s kopím a mečem.“

„To je pravda.“

„Povím ti, nad čím uvažujeme. Romský car Justinián vyslal svá vojska do Ravenny proti Gótům, chce využít toho, že tam po smrti velkého krále Theodoricha propukly nástupnické zmatky. Hodlá dobýt zpátky celou Itálii a znovu vztyčit zlatou orlici na romském fóru. Tažení vede jeho osvědčený vojevůdce Belisar, starý muž, ale velký hrdina, který nedávno zakroutil krkem Vandalům. Car Justinián nabízí, že každému národu, který mu pomůže v osvobození města Romy, poskytne nový domov na dobytých územích; zejména se obrátil na nás, na Sklaveny; ví z vlastní zkušenosti, že se umíme dobře bít, a rád by si nás zavázal jako spojence. Slíbil nám, že jestli společně zvítězíme, odmění nás a věnuje nám část Panonie při řece Tise, které se říká Alsföld, tu krásnou úrodnou rovinu s velkými pastvinami a jezery. To je velmi lákavé. Muži ze všech hrvatských rodů se scházejí pod naši korouhev, do pěti dnů vyšleme bojovníky na dalekou cestu k Belisarovu vojsku. Dáme ti koně, štít a kopí, pojedeš s nimi. Možná se proslavíš hrdinskými skutky, možná tvé jméno dolétne až k Justiniánovu sluchu, získáš jeho podporu a vrátíš se k Mrtvé vodě s mnoha vojáky a s carským dekretem, jako mocný spojenec Cargradu. Kdo ti pak odolá? Hrůza padne na zrádného Wacha!“

„Jsou to pouhé sny…“

„Jen pij, princi. Sny bývají pravdivé. Kdo ví, co nám mocné sudice předpověděly? Zítra vystoupíme na horu Sliezu a vyslechneme věštbu!“

4.

Na posvátné místo se vydali před východem slunce. Příkré svahy hory pokrýval prastarý hvozd, jenž prý pamatoval stvoření světa; vládla v něm v oné předjitřní chvíli, které se nadarmo neříká hodina vlků, hluboká temnota, dýchala z něj smrtonosná vůně tlení. Stoupali strmou stezkou a slyšeli jen svůj hlasitý dech, jen bušení srdcí, které se rozléhalo jako rány bubnu. Plamen pochodně, kterou nesl jeden z mužů v čele skupiny, se zmítal a syčel. Mladý býček, jehož vedli s sebou, funěl a občas žalostně zabučel; určitě by se jim vyškubl a uprchl, kdyby mu v tom nebránila houžev protažená nozdrami. Nikdo nepromluvil, nikdo se neohlížel, to se nesmí, i když cítíte, jak se vám v patách plíží zástupy duchů, i když vidíte, jak jejich obří stíny tančí ve světle pochodně po sklenutých větvích.

Hildigis se rozpomínal na příběhy, které slýchal jako chlapec v otcovském dvorci, na bájný les Acis, z jehož nitra prý vyjíždí divoká Wodanova smečka, aby se proháněla noční krajinou a lovila zbloudilé duše… Tohle je jistě on, ten posvátný háj, v němž dřímá prvotní hrůza i věčná naděje… Jména mívá různá, ale přesto je to jen jeden jediný les, ten prapůvodní les, jenž trvá z času do času, věčný les života a smrti…

Bezděky sebou škubl, když spatřil medvěda; statné zvíře stálo na všech čtyřech na vyvýšeném pahorku a pátravě čenichalo směrem k pěšině. Všichni muži si na znamení úcty položili dlaň na čelo a hluboce se uklonili. Následoval jejich příkladu, i když měl nutkání sáhnout po meči… Hloupé nutkání; je pravdou, že žďářani našli na spáleništi jeho sax a přinesli mu ho, ale sem, na posvátné místo, si ho vzít nesměl. Na horu Sliezu se mohlo vstupovat jen beze zbraně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Země barbarů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.