MARXOVA FILOZOFIE DĚJIN

Milan Valach

„Vaše představa o štěstí — boj

Vaše představa o neštěstí—poroba

Nejmilejší pořekadlo — Nic lidského mi není cizí

Nejmilejší heslo — O všem nutno pochybovat“

Karel Marx

Copyright © by Milan Valach 2011 Copyright © by Grimmus 2011

Nakladatelství Grimmus, grimmus@grimmus.cz, http://grimmus.cz Sazba: DTP Grimmus První vydání.

ISBN978-80-87461-07-5

Obsah

Úvod pro elektronické vydání

Úvod

Marx a jeho doba

Teoretické kořeny

Marxova filozofie dějin: metoda

Historický materialismus

Marx a sovětský komunismus

Poznámky

Literatura

Úvod pro elektronické vydání

Tato knížečka vznikla původně z potřeby čelit masové diskreditační kampani vedené proti Marxovu myšlení v současné České republice. Šokující pro mne byla a je skutečnost, že mnoho veřejně vystupujících osob, odsuzujících Marxe, od něj nikdy nic nepřečetlo a tito lidé ani nepociťují potřebu tak učinit. Podobnost s ideologickými kampaněmi 50. let je zlověstná.

V současné době však masový útok neoliberálních vlád na práva zaměstnanců přidal této publikaci neobyčejně aktuální význam. Neprivilegovaná většina občanů je napadena a velká část jimi tvořeného bohatství je bez náhrady přesouvána do rukou vlastnických elit, nadnárodního kapitálu a jemu sloužících politiků. Absurdita neoliberalismu spočívá v tom, že chudí dotují bohaté. Společenské superelity žijí ne-li v komunismu, tak v socialismu jistě. Avšak jejich zaměstnanci jsou vrhání zpět do děsivých poměrů panujících na počátku industrializace v 19. století. Pravice, propadající nezřízené euforii nad svým zdánlivým konečným vítězstvím, zahájila třídní boj.

Strana napadená, strana zaměstnanecká, se začíná váhavě bránit. Sociálně demokratické iluze o smíru práce a kapitálu se rozpadají. Za této situace vzrůstá celosvětově zájem o Marxovo myšlení. Mnozí filozofové se k němu vracejí s nadějí, že je zde možné nalézt zbraň proti bezohledné neoliberální ideologii. Mnoho neprivilegovaných lidí na celém světě se k němu vrací s nadějí, že je zde možné nalézt vizi nového a spravedlivějšího světa bez válek a strachu.

To jsou hlavní důvody, proč tuto publikaci nyní vydáváme v elektronické podobě. Jak doufám, čtenář zde nalezne odpovědi na výše uvedené základní otázky. Některé z nich jej možná překvapí, až šokují. Pokud se tak stane, byl účel publikace splněn.

Jak doufám, podaří se mi brzy vydat obsáhlejší studii o Marxově filozofii, která bude podstatně hlouběji rozvíjet zde obsažené myšlenky. Především však blíže objasní povahu subjektu příští revoluční změny, zde zatím jen naznačenou.

Brno, únor 2011

Úvod

Byl Karel Marx největší filozof všech dob dávající do rukou utlačeným a bídným teoreticky zdůvodněnou naději na život ve spravedlivé společnosti založené na všelidské solidaritě a všeobecné svobodě, anebo to byl nenávistný autor teoreticky zakládající pozdější komunistické totalitní režimy? Poctivě si musíme přiznat, že odpověď na tuto otázku neznáme. V české společenskovědní produkci totiž citelně chybí diskuse o Marxově filozofii. Tuto mezeru nemohou zaplnit ani ojedinělé překlady, jakým je například nově vydaná kniha Ericha Fromma Obraz člověka u Marxe.

Marx bezesporu patří k jedněm z nejvlivnějších filozofů moderních dějin, stopy jehož působení lze nalézt prakticky ve všech společenských vědách a nejen tam. Neméně významný je i jeho vliv praktický. Mnoho moderních revolucí bylo uskutečněno s přesvědčením, že revolucionáři naplňují Marxův odkaz. Marxova filozofie proto představovala a stále představuje jak výzvu teoretickou, tak i praktickou. V posledních desetiletích 20. st. však došlo k rozpadu dosavadních emancipačních ideálů a s nimi spojených univerzálních projektů lidského sebeosvobození, a to včetně projektu marxistického. Zdálo se, že pokus o jejich uskutečnění vede vždy k totalitě, v níž je přirozená různost lidské pospolitosti podrobena nivelizující moci univerzality. Zkušenost s totalitarismy 20. století ústí v poznání, že jednota je možná jen za cenu teroru a samo „Myšlení jednoty je hluboko v srdci spojeno s představou smrti.“ (Welsch, s. 35) Postmoderní odpověď na totalitarizující projekty moderny byla však sama vnitřně rozporná. Již zmíněný Welsch se ptá, zdali svým důrazem na pluralitu nevítá postmoderna nějakého „vnitřního Chomejního“ (tamtéž, s. 18), tedy nějaký nový fundamentalismus, jenž své právo na existenci obhájí a zdůvodní o to snáze, že jsme vědomě odvrhli univerzálně platné hodnoty a kritéria pravdivého a žádoucího. Alain Finkielkraut jde ještě dále a označuje tento krok za počátek destrukce myšlení, které v postmoderní situaci ztratilo hodnotící kritéria a obává se, že rozpad univerzálních emancipačních projektů otevírá cestu novým nacionalismům a jim podobným fundamentalismům. V praktické rovině každodenního jednání se podle Baumana ztráta jednotící životní praxe a sdílených vizí stává základem tekuté modernity, v níž jsou problémy tohoto světa rozloženy na individuální příběhy, tj. na osobní problémy momentálně neúspěšných jednotlivců, bez systémové souvislosti a podmíněnosti. Jako takové se pak znovu a znovu opakují, i když vždy jako příběh jiných jedinců a milionů jedinců. Utrpení se tak stává konstantou lidských dějin a nám nezbývá, než se s jeho věčnou existencí smířit.

Krátce trvající iluze o konci dějin, získávající jistou váhu po pádu Sovětského svazu v roce 1991, je však poměrně rychle vytlačena dramatickými událostmi v následujícím období. Pro tento vývoj ale již nemáme k dispozici optimismus zdiskreditované moderny. Nechceme-li přijmout konzervativní a autoritářské odpovědi na jeho výzvy, nezbývá nám, než se vystavit chaosu přicházejících změn bez představy o řešení problémů jimi vyvolanými. Tato situace je ale natolik nesnesitelná, že není dlouhodobě udržitelná. Napětí mezi nedostatečností toho, co máme intelektuálně k dispozici, a naléhavou potřebou odpovědí na globální krizi stávajícího světa vede k novému hledání praktických i teoretických konceptů jejího řešení. Při tom jsme ale svázáni minulostí a každý krok vpřed je provázen strachem, abychom neopakovali chyby včerejška.

Řešení všech těchto rozporů proto není možné bez pečlivé analýzy minulosti. Absence důkladných teoretických zkoumání naší vlastní minulosti se tak stává překážkou pro řešení problémů přítomnosti a blízké budoucnosti.

Tuto mezeru nehodlám nyní zaplnit, to by byl přece jen příliš velký úkol na tak krátký text. Ostatně věnoval jsem této otázce svou předcházející monografii „Svět na předělu“. Nyní bych se rád soustředil jen na jednu dílčí otázku, a to otázku po souvislosti komunistického totalitního režimu a Marxovy filozofie. I tento cíl je ale nutné na počátku zúžit na splnění nutného předpokladu k jeho dosažení, a to alespoň stručného výkladu Marxovy filozofie samotné, jemuž je věnována tato publikace.

Českou republikou obchází strašidlo, strašidlo naší vlastní minulosti. Opakovaně násilně přerušovaný vývoj vedl k výrazné diskontinuitě českého historického vědomí. žádná z dějinných otázek tak nemohla být alespoň relativně uspokojivě zodpovězena a akceptována větší částí společnosti po dobu nejméně dvou generací. A tak máme stále přítomnou otázku Mnichova, resp. mnichovského syndromu, zamlčujeme zkušenost druhé republiky, přeme se o hodnocení partyzánů a odboje vůbec, nevíme, co si máme myslet o odsunu sudetských Němců a stále znovu a znovu se přetřásá komunistická minulost.

V těchto sporech hrají dosud větší roli vlastní hodnoty a zájmy toho, kdo hodnotí, což určuje i to, k jakému hodnocení dějin a českého národa dospěje. A proto, že se i mezi společenskými vědci ztotožňují jednotlivci s postoji a zájmy různých skupin, produkují i oni často zcela protikladné soudy o jednotlivých historických událostech.

Tímto vším nechci směřovat k úplné postmoderní relativizaci pravdy^1, ani se mi nyní nejedná o vyčerpávající analýzu, ale poukazuji tím jen na složitost a nezrušitelnou nejednoznačnost. Chci jen upozornit na meze společenských věd, a to zvláště v té podobě, v níž se jejich poznatky dostávají k široké veřejnosti, a na nevyhnutelnou nutnost ujasňování si vlastních zájmů pro každého jednotlivého člověka.

Přes všechny iluze extrémního individualismu žije totiž každý člověk ve společnosti, v níž je přijímána řada rozhodnutí, která ovlivňují život každého z nás. Každé toto politické rozhodnutí, zákon, mezinárodní smlouva apod. vycházejí z určitého přesvědčení. V orientálních despociích, feudálních monarchiích, totalitních a autoritářských režimech, s nimiž máme mnohem větší zkušenost než s demokracií, jsou tato přesvědčení diktována shora. Ve společnosti vládne zdánlivě pohodlná jednota, jejíž cena je ovšem vysoká. Pohodlí na straně myšlení bylo vykoupeno nesmírným „nepohodlím“ a utrpením na mnoha stranách dalších.

V demokracii by se měla tato rozhodnutí přijímat na základě alespoň většinového konsensu, který zde ale nemůže vznikat jinak než zdola. Ale tam dole žijeme právě my, občané, s velmi různorodými a také protikladnými zájmy. Vedle toho, co by nás mělo spojovat, prosperita tohoto státu např., je mnoho toho, co nás rozděluje. Cenou svobody je proto nutnost sporů, v nichž se hledá společný konsensus. Cenou svobody je také nutnost „snášet“ či se těšit z různorodosti a nezrušitelnosti, tudíž stálé protikladnosti názorů a postojů druhých lidí. Demokracie, tím, že otevírá prostor pro projevení se každého z nás^2, vzájemně se různících jednotlivců, vede tím nutně k pluralitě protikladné jakémukoliv snění o sjednocení v nějakém jednom výkladu světa, náboženském, zeleném, liberálním či jakémkoliv jiném. Přesto ale nějakou jednotu, shodu na základních hodnotách, bez nichž není sama demokracie možná, potřebujeme. Především se musíme přinejmenším většinově shodnout na tom, že demokracie sama je takovou hodnotou.

Diskuse o podstatě komunistického režimu, příčinách jeho zrodu a pádu není proto samoúčelná, ale má velice aktuální praktický význam^3. Není také nesmyslná, neboť přes všechnu relativnost hodnot, zde hájenou, fakta minulosti tak zcela libovolná nejsou. Stejně tak není věcí osobní libovůle tvrzení o těch či oněch kořenech komunistického totalitního systému, ale je to věcí vážného a systematického zkoumání, jež musí respektovat fakta. I když právě toto není snadnou záležitostí, neboť se zájem o pravdivé poznání střetává se současnými zájmy ideovými, mocenskými, majetkovými a v neposlední řadě i osobními.

Komunističtí ideologové a propagandisté se zaštiťovali autoritou a citáty Karla Marxe, a tak je celkem pochopitelné, že běžné mínění ztotožňuje komunistický totalitní systém, jak jsme jej sami poznali, s jeho filozofií. Po masovém odmítnutí komunismu dochází tedy i k masovému odmítnutí Marxe. Jestliže jej dříve u nás prakticky nikdo nečetl, protože se stal součástí vnucované státní ideologie, nyní jej opět nikdo nečte, neboť komunismus, a tím i Marx sám, byl zcela zdiskreditován a, jak se zdá, po zásluze svržen. Můžeme si tedy myslet, že v celých dějinách totality zbývá objasnit snad jen pár detailů a můžeme celou záležitost archivovat jako věc nenávratné minulosti. To se ale může ukázat jako chyba. Při tomto zkoumání totiž jednoduchá teze o Marxovi jako ideovém otci komunistické totality začíná skřípat. To lze velmi dobře vidět ve výborné knize O. Figese Lidská tragédie, která vyšla česky v r. 2000, kde je možné nalézt důkladné a o fakta opřené vylíčení historických kořenů bolševické revoluce v Rusku. Já bych se zde rád věnoval zkoumání této otázky z hlediska samotné Marxovy filozofie.

Marx a jeho doba

Nehodlám se zde zabývat Marxovým životem a osobností. Naštěstí již máme v češtině střízlivý a věcný životopis této nesporně významné osobnosti 20. století, a to knihu Francise Wheena Karl Marx. Čtenář tedy nenajde v následujícím textu nic o Marxově nemanželském dítěti, ani o jeho hádkách s jinými, kterých ostatně není v žádné emigrantské komunitě nikdy málo, a dokonce ani o německém nacionalismu, který se v období kolem r. 1848 u něj i u jeho přítele Engelse projevoval. Ostatně, oba se narodili do německého měšťanského a buržoazního prostředí, které bylo extrémně nacionalistické. Tak je pochopitelné, že jim poměrně dost dlouho trvalo, než se zbavili jeho vlivu. Chci se zde soustředit jen na pokus o zamyšlení nad základními principy Marxovy filozofie společnosti a dějin, tedy o jakýsi náčrt jeho teoretického odkazu.

Marxovy myšlenkové kořeny byly skutečně rozsáhlé a zahrnovaly nejen znalost evropské filozofie, ale postupně také ekonomie, historie a dalších disciplín spojenou se znalostí mnoha evropských jazyků. Vlastním vzděláním byl Marx původně právník, který ke konci studia přešel na filozofii a doktorát získal za práci Rozdílnost demokritovské a epikurejské přírodní filozofie. Po úspěšném zakončení studia nestálo nic v cestě jeho univerzitní kariéře. Marx ji však z vlastního rozhodnutí opouští a postupně se dostává do konfliktu se všemi posvátnými symboly doby — autoritativní mocí, soukromým vlastnictvím i církví. Při zkoumání příčin tohoto zvratu bychom neměli zapomínat ani na vynikající rodinné zázemí: otec vzdělaný, liberálně smýšlející právník, strýc Lion Philips, bohatý obchodník a zakladatel nyní známé firmy, pozdější švagr se stal ministrem vnitra. Vynikající předpoklady vyměněné za život vyhnance, emigranta putujícího dlouhou dobu ze země do země a po většinu života žijícího v bídě i s celou svou rodinou. Motivy tohoto „prapodivného“ jednání se pokusil odhalit K. R. Popper, když za druhé světové války psal svou slavnou dvoudílnou knihu „Otevřená společnost a její nepřátelé“. Větší část jejího druhého dílu věnoval právě kritice Marxe. Při zkoumání motivů Marxova myšlení napsal: “nelze pochybovat o humanistickém impulsu marxismu. Marx se navíc čestně pokusil .. .aplikovat racionální metody na nejpalčivější problémy života společnosti.“ (str. 73). „V mnoha směrech nám otevřel oči.. .Návrat k sociálním vědám před Marxem není myslitelný.“ Avšak tento vliv Marxe identifikuje Popper nejen v sociálních vědách, ale, a to snad velmi překvapivě, ve vývoji křesťanských církví (s.171). Jeho vliv přirovnává k Lutherovu vlivu na katolickou církev- byl výzvou, na kterou nebylo možné nereagovat. Abychom to blíže pochopili, je nutné si uvědomit, že demokracie byla v té době považována za hříšnou myšlenku a vztah k chudým ilustruje dobře tato citace vysokého představitele církevních kruhů J. Townsenda, jehož práce se příznačně jmenovala „Pojednání o chudinských zákonech od lidumila“. Tento autor považuje hlad za „nejpřirozenější pohnutku k píli“. Ta nejšpinavější a nejhrubší povolání mají vykonávat lidé chudí. Townsend věří, že to je boží řád a že díky tomu se mohou jemnější lidé věnovat povoláním vhodným jejich vlohám. Chudinské zákony, které měly zmírňovat hlad chudých, tím podle něj narušovaly harmonii a krásu, kterou vytvořili na světě Bůh a příroda (citováno dle Popper, s. 171). Návrat k těmto církevním stanoviskům je zatím (jsem zde opatrnější než Popper) nepředstavitelný a ani naši současní ekonomičtí liberálové ještě nedospěli ke chvalozpěvu na hlad dělníků a zaměstnanců vůbec. I když, co není, to může být.

Podle Poppera byl Marx „jeden z nejvlivnějších světových bojovníků proti pokrytectví a farizejství.“ Jeho cílem jako teoretika bylo vytvořit „vědecké zbraně k boji, který měl vést ke zlepšení osudu velké většiny lidí.“ (tamtéž s. 74) „.. .Marxova víra byla v podstatě vírou v otevřenou společnost.“ (s. 171, zdůraznil M.V.). Na jiném místě konstatuje, že Marx byl vášnivým obhájcem lidské svobody, podobně Sartori, jeden z nejvlivnějších současných evropských politologů, ve své práci Teória demokracie (Archa 1993) označuje Marxe za ultraliberála. S. M. Lipset ve své rovněž slavné knize Political Man píše, že Marxova koncepce politického systému nebyla institucionalizace demokracie, ale anarchie(!!!) (s. 24).

Na druhou stranu je známo, že když Lenin uspěl se svou bolševickou revolucí, zjistil, že v Marxově díle „sotva najdeme něco o ekonomice socialismu“ (Popper, c.d. s. 75). Sám Popper, který provádí rozsáhlou kritiku Marxovy teorie, mu nevytýká totalitní smýšlení a sociální inženýrství (což je ostatně pozitivní termín Popperův), ale právě naopak fatalismus jeho koncepce, která popírá možnost záměrného ovlivňování chodu lidských dějin, tedy toho, o co známý hlasatel otevřené společnosti sám usiloval.

Jelikož jsem snad již čtenáře dostatečně zmátl a uvedl v chaos jeho myšlení, formované převládající publicistickou rétorikou, je na čase pokračovat v této „bohulibé“ tendenci na příkladu vlastních Marxových názorů. I když tak jednoduché to přece jen nebude.

Doba, v níž Marx žil, byla dobou plnou dramatických událostí a palčivých rozporů. Jen zcela nedávno otřásala Evropou Francouzská revoluce a již přicházely další. V Anglii i na kontinentě se bouřlivě rozvíjela průmyslová revoluce, jejíž rozporné stránky zachytili ve svých dílech mnozí umělci. Dramatický charakter doby je líčen v románech Hugových, Zolových a mnoha dalších. Marx s Engelsem tyto roky v Manifestu komunistické strany popisují jako dobu, v níž průmyslová revoluce rozbíjela svět feudálních panství. Buržoazie „Zpřetrhala bezohledně pestré feudální svazky, poutající člověka k jeho „přirozenému představenému“, a neponechala mezi lidmi žádný jiný svazek, než holé sobectví, než bezcitné „placení hotovými“. .. .Zkrátka, vykořisťování zastřené náboženskými a politickými iluzemi nahradila vykořisťováním otevřeným, nestoudným, přímým a bezcitným.“ (Sp., sv. 4, s. 430)4. Masy venkovských dělníků jsou nouzí hnány do měst, kde žijí v otřesných sociálních a hygienických podmínkách jako bezprávný dav (volební právo a pracovní zákonodárství jsou pro ně ještě v nedohlednu). Celodenní práce malých, pětiletých dětí, smrt vyčerpáním švadlenek po mnohahodinové pracovní směně (viz Marx, K.: Kapitál, díl I., Praha, 1953, s. 262 a dále, na s. 273 se citují zprávy z r. 1863 o smrti 20ti leté modistky, jejíž pracovní doba byla v průměru 16,5 hodiny denně, v sezóně však často i 30 hodin nepřetržitě), to je odvrácená strana doby, v níž současně s tím vzniká pohádkové bohatství na straně velmi malé části majetných vlastníků, jak přiznávají i sami jejich představitelé v anglickém parlamentu (tamtéž, s. 686 — 687). To je svět, který analyzuje Marx v Kapitálu, zejména v jeho prvním dílu, v kapitolách o pracovním dnu a původní akumulaci. Ale není to ani pro něj ani pro Engelse téma nové. Již mnoho let před tím napsal Engels sou práci Postavení dělnické třídy v Anglii, v níž shromáždil mnoho vlastních zkušeností o děsivých podmínkách, v nichž museli dělníci v té době žít. Pokud bychom chtěli vidět něco podobného dnes, museli bychom jet do velkých měst onoho tzv. rozvojového světa, a to do jejich chudinských čtvrtí.

Otřesná hmotná a morální bída spojená s nekonečnou dřinou po 6 dní v týdnu 12, ale i 16 hodin denně spojená s naprostým bezprávím, to je první výzva teoretickému myšlení. Jak to, že jedni se dřou od rána do večera a sotva fyzicky přežívají, zatímco jiní tráví celý či velkou část svého času společenskými povinnostmi, jakými je návštěva opery, divadla, plesů apod. a žijí při tom v přepychu. (Nesmíme zapomínat, že se pohybujeme v realitě 19. století, v realitě, pro níž je stále platný obraz šlechtického života z Tolstojova románu Vojna a mír.) Co je zdrojem společenského bohatství, ptají se již delší dobu tzv. klasičtí ekonomové (A. Smith, D. Ricardo a další), a jaká jsou pravidla jeho rozdělování.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marxova filozofie dějin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.