Libuše Burger

Oddělej se, a zaplatím!

Humorný příběh s tajemstvím

Eroika

Libuše Burger

Oddělej se, a zaplatím!

Humorný příběh s tajemstvím

© Libuše Burger, 2010

© Eroika, 2010

ePub konverze © eReading.cz, 2011

ISBN 978-80-86337-96-8

1

Ačkoli na světě není mnoho osob, které se mohou pochlubit majetkem v hodnotě přes sto milionů liber, přece působí poněkud otřele, pokud někoho takového zvolíme za hlavního hrdinu knihy. O bohatých se zkrátka píše snáze, poněvadž jsou jejich životy plné nablýskaných limuzín, helikoptér, šampaňského v bazénu nebo roztodivných milostných dobrodružství s řadou dlouhonohých milenek, zkrátka všeho, co přitahuje čtenářovu pozornost a jitří jeho fantazii. Panuje představa, že život bohatého člověka je zajímavější než dráha „obyčejného“ občana, jehož denní program se skládá z jízdy do práce a z práce, vyzvednutí dětí ze školky a školy, vaření a úklidu domácnosti (v případě ženy), hraní playstation (v případě muže) a usínání u televize (v případě obou). Ve skutečnosti to však bývá samozřejmě jinak, aneb jak si to člověk zařídí, takové to má.

Náš hrdina, ač milionář, si to moc zařídit ne umí, a tak jeho životní cesta ničím zajímavá vlastně není. Pro účely literatury mu dáme jméno Carson, jelikož jeho pravé jméno John zní tak všedně, že by nám to nikdo nevěřil, zvláště v době, kdy se autoři doslova předhánějí v hledání co nejneobvyklejších jmen pro své hrdiny. Trumfneme je tedy tímto staroanglickým výrazem, a alespoň tak lépe udržíme hrdinovu anonymitu. Ta je ostatně nutná, protože příběh, který se chystáme vyprá vět, by si za rámeček rozhodně nikdo nedal. Ale nepředbíhejme.

Náš milionář Carson se vymyká klasickému modelu milionáře z románů a telenovel. Nejspíš je to tím, že nežije ani na slunné Floridě, ani v nablýskané Kalifornii, ale v hrabství Kent na jihovýchodě Anglie, jež proti vyhlášeným americkým lokalitám vyhlíží poněkud ušmudlaně. Limuzínu sice Carson vlastní, ale používá ji jen výjimečně, protože tak dlouhý a prostorný vůz má v anglických městech značné potíže, zvláště když po obou stranách už tak úzkých ulic parkují řady aut. Již dva řidiči dali výpověď, protože nezvládali stres pramenící z nadávek rozhořčených majitelů zaparkovaných vozů, kterým nechtěně urazili zrcátka. Z helikoptéry Carson nadšený také není, neboť trpí fobií z létání. Za dlouhé roky pravidelných letů na obchodní jednání po celé Evropě i do zámoří si na pobyt ve vzduchu dosud nezvykl a do letadla obvykle nastupuje s třesoucími se koleny a pocitem na zvracení. Pokaždé mu připadá, že motor letounu vrčí nějak divně, a při sebemenší turbulenci mu před očima běhají novinové titulky typu „Na palubě zříceného stroje cestovali i Britové“. Carson proto létá jen za účely pracovními, kdy je to opravdu nezbytné. Soukromé lety pro svůj klid raději neorganizuje.

Bazén nechal po loňském mimořádně deštivém létě zastřešit, protože sloužil spíše pro ozdobu zahrady, než že by se v něm dalo ležet na lehátku a popíjet koktejly. Na letní měsíce ostatně stejně odjíždí do Španělska, kde je mnohem přívětivější počasí. Milenek tu pár bylo, ale nutno vysvětlit, že Carson si na ženy a sex nijak zvlášť nepotrpí. Zvláště nyní, v šedesáti, kdy má problémy s prostatou i erekcí. Zbohatlíky, kteří se na stará kolena rozvádějí s celoživotními družkami a objevují se ve společnosti po boku mladých prsatých blondýn, považuje za hlupáky. Je přesvědčen, že se tyto mladé žabky nechají sbalit starcem jen kvůli jeho penězům a po narychlo zpunktované svatbě se snaží zase co nejrychleji rozvést, aby vysoudily tučné vyrovnání a šly dále vlastní cestou. Carson si krom toho velice váží své manželky, která s ním prožívala všechny životní radosti i strasti, a považuje ji za moudrou ženu s velkým srdcem, již prakticky nelze nahradit.

Vidíme tedy, že klasické způsoby užívání nahromaděného majetku, typu ženy, cestování, luxusní auta, nejsou nic pro Carsona. Tím spíš, že nemá ani mnoho volného času, kdy by si mohl podobné světské požitky dopřávat. Své miliony nevydělává lusknutím prstu, ale každodenním úsilím vynaloženým v kanceláři jistého finančního ústavu, jemuž už léta předsedá. Kromě toho musí dohlížet na pohyb akciového trhu, kam umístil velké investice, a v neposlední řadě také na rozlehlé letní rodinné sídlo, zděděné po předcích. Delší dobu se je snaží prodat, ale nedaří se mu to jednak kvůli jeho umístění v pustině a jednak kvůli přítomným duchům. (Poznámka autorky – pokud tomu nevěříte, zkuste tam jednou přespat.) Aby se zámek úplně nezhroutil pod tíhou času a červotočů, musí být udržován personálem, který se neustále mění (ze stejných důvodů, z jakých vázne prodej). Tak jed nou za měsíc se zámek pronajme organizátorům akcí, které by se jinde než v pustině nemohly uskutečnit. Pořádají se tu hlučné hudební performance, sjezdy tajných organizací, jejichž činnost hraničí se zákonem, seance přívrženců náboženských sekt, nad jejichž vyznáním zůstává zdravý rozum stát, a jednou si zde zřejmě vyřizovala účty mafie (Carson tak soudí podle krvavých skvrn na zdech a čerstvě rozorané půdy pod okny levého křídla). Kdyby měl náš milionář samotářskou povahu a byl založen více romanticky, jistě by na starém rodinném sídle trávil více času. Staré tiché zdi na něj však působí depresivně a na zámek prakticky nejezdí.

Carson nedávno oslavil šedesátku, což byla příležitost k uspořádání velkolepého dýchánku za tisíce liber, stejně jako k rekapitulaci dosavadního života a zhodnocení dosažených cílů. Významná životní jubilea nás nutí bilancovat uplynulá léta a trápit se myšlenkami, jak jsme je promrhali nudnou všední rutinou. Právě onoho kocovinového rána po narozeninovém večírku to na Carsona padlo s neodbytnou naléhavostí. Životní bilance vypadala na první pohled velmi pozitivně – profesní dráha úspěšná, majetek nahromaděný, manželství úspěšné, jeden syn, v současné době zasnoubený, takže je tu vyhlídka vnoučat. Ačkoli si Carson kdysi přál ještě dceru, jednoho potomka považuje za úspěch dostatečný, je přece tolik párů, které nemohou mít žádné děti. Zdraví uspokojivé. Kolik lidí by za takový výsledek šedesáti let vděčně děkovalo Pánubohu. Jenže něco tady scházelo – byly tu peníze, spousta peněz, ale žádný pořádný požitek z nich neplynul. Carson si nevzpomínal, kdy se naposledy opravdu pobavil. Kdy prožil něco natolik zajímavého, aby mu to přineslo hlubší pocit uspokojení, kdy učinil něco ztřeštěného, aby šokoval okolí a sám se smál pod fousy, kdy se odhodlal k něčemu velkolepému, aby pocítil naplnění? Má přece tolik peněz, mohl by… mohl by… a v tom je zakopaný pes. Neví, co by vlastně mohl.

Ani ten pitomý večírek k šedesátinám neuměl pořádně rozjet. Napadlo ho přizvat nějakou velehvězdu současné popové scény, která by si za hodinku kvákání řekla o půl milionu liber. Takový James Blunt nebo Kelly Osbourne by byli ideálními kandidáty. Ne že by sám jejich hudbu poslouchal a ani jeho hosté nebyli žádnými nadšenými fanoušky interpretů tohoto druhu, ale všem by takovým gestem vyrazil dech. Psalo by se o tom i v bulvárních novinách. Carsonovi kolegové a přátelé, většinou suchopární páprdové vykazující znaky snobismu, by žoviálně trsali na rytmy nové doby a jejich manželky by se shodly na tom, že pan hostitel je „tak roztomile výstřední“. A každý by valil zrak. Povídalo by se o tom ještě příští Vánoce. Nakonec, zcela nepochopitelně, přišlo Carsonovi líto vyhodit za takovou chvilkovou zábavu tolik peněz. Byl to jeden z jeho naprosto iracionálních záchvatů šetřivosti, které ho popadaly vždy, když měl někam odevzdat větší částku. (Aby byl úplně upřímný, bolelo ho u srdce pokaždé, když podepisoval šek.) Oslava narozenin se tudíž odehrála za zvuků klasických nástrojů obstarožní kapely, jejíž repertoár se odvíjel od popěvků z muzikálu My Fair Lady. Hudba byla utahaná a nudná jako celý večer.

Carson záviděl svým dvěma nejlepším přátelům, spolužákům z univerzity, že si uměli najít uspokojivé koníčky. Když se Terry cítí psychicky na dně, založí hospodu. Po celé Anglii, ale i kdesi ve Walesu a Skotsku, můžete narazit na příjemnou nálevnu, které věnoval svůj čas i srdce. Několik podniků mu už zkrachovalo, ale to pro něho není rozhodující. Hlavní je, že se vždy na měsíc něčím zabaví, než se jeho nový projekt náležitě rozběhne. Druhý spolužák, Harry, koupil většinu akcií svého oblíbeného fotbalového klubu a doprovází ho na utkání. Každý „normální“ člověk je zkrátka do něčeho zapálený, pro něco žije, jenom Carson neumí ani sbírat motýly.

Jistě, byly tu různé charitativní projekty, kam pravidelně přispíval nemalými obnosy peněz, ale to spíš vnímal jako určitou „povinnost boháče“ než prostředek k seberealizaci. Ostatně nevěřil slavným hvězdám šoubyznysu plácajícím do médií dojemné, leč stereotypní věty o tom, jak jim dobročinnost dodala nový smysl života. Považoval to za snahu po vylepšení jejich mediálního sebeobrazu nebo případně za projev nevyrovnané povahy potřebující konat dobré skutky, aby ulevila svému svědomí či byla přijata do lásky Kristovy. Carson zastával názor, že když člověk může pomoci, tak by pomoci měl, a to proto, že se to zkrátka sluší a patří. Ale učinit si z toho smysl života mu připadalo nezdravé.

Navíc nijak netoužil po uznání veřejnosti a nehodlal působit dojmem boháče lidumila, co sponzoruje dětské nemocnice a každé Vánoce sem přijde pohladit malé pacienty po hlavách za přítomnosti kamery lokální televize. Nebylo mu po chuti ani získat pověst tichého blázna, který v kostýmu Santa Clause rozdává bankovky do schránek chudých lidí.

Co tak dělávají bohatí, když se opravdu nudí? Když se nudil císař Nero, nechal podpálit Řím a napsal báseň o velkém ohni. Kdyby Carson zapálil Londýn, požár by se nejspíš díky včasnému zásahu hasičů moc daleko nerozšířil. Navíc poezie nikdy nebyla jeho parketa.

Mohl by ale podpálit staré rodinné sídlo. Stejně je nijak nevyužívá, jenom tu zbytečně platí stále se zvyšující poplatky za plyn a elektřinu. (Ačkoli by se mohlo zdát, že tak bohatý člověk musí nad účty za energie mávnout rukou, Carson se při každém zdražení rozčiluje jako každý průměrný důchodce. Nedá se říct, že by byl lakotný, pokud však po něm chcete peníze, musíte ho přesvědčit, že si je skutečně zasloužíte.)

Představa danajského dědictví lehlého popelem jej hladila na duši. Možná by při té příležitosti i několik veršů napsal. Jenomže dnešní věda dokáže s dokonalou přesností odhalit, kde byl požár založen a kým, což by se Carsonovi do plánu moc nehodilo. Novinové titulky ve stylu „Předseda finančního ústavu si zapálil střechu nad hlavou“ by mohly uškodit jeho profesní dráze, neboť by to vypadalo, že se nadobro zbláznil. Hrátky s ohněm si mohl dovolit teprve v důchodu, kam se ještě nechystal. Rozloučení se s prací by znamenalo pohroužit se do stonásobně tíživější černočerné nudy.

„Nepřemýšlel jsi nad tím, že zabalíš práci a budeš si prostě užívat života?“ zeptal se ho Terry na narozeninovém večírku.

Carson se hořce usmál. „Myslíš, že bych třeba mohl konečně obletět svět v balónu nebo se pustit do pěstování exotických kaktusů? Nebo počkej, mám nápad! Mohl bych si zřídit obchod s hodinkami…“

Terry se uchechtl. „Rád ti dodám nějaké zboží… Kolik se ti jich letos sešlo?“

„Sedmery. Třikrát Cartier, čtyřikrát Hugo Boss.“

Aby pochopili i ti čtenáři, kteří se nepohybují v milionářských kruzích – když jdete na oslavu narozenin někoho hodně bohatého, očekává se od vás, že mu přinesete hodně drahý dárek, pochopitelně z dílny nejvyhlášenějších návrhářů. Pokud jde o dámu, můžete popustit uzdu fantazii a vybrat luxusní šperk, šálu nebo kabelku dle svého vkusu. Co však darovat stárnoucímu muži? První (a často bohužel i poslední), co vás napadne, jsou značkové hodinky. Carson je už léta skládá do vitrínky a netuší, co s nimi má podniknout. Dávno už se smířil s faktem, že k narozeninám nedostane nic překvapivého. Pouze lady Samantha rozdávala dárky vskutku bizarní, ale že by se na ně Carson nějak zvlášť těšil… Letos to byla palička Ringo Starra, loni tenisky Kylie Minogue, rok předtím hrneček, z něhož pil Mick Jagger v jednom z londýn ských hotelů. Lady Samantha pravidelně vydražovala na E-bayi relikvie slavných a zaplavovala jimi nejen svůj dům, ale i domy svých přátel. Carson se přitom nemohl ubránit pocitu, že většina takto vydražených věcí jsou falzifikáty.

Dárek, kterým byl letos nejvíce potěšen, dostal od čtyřleté Terryho vnučky Molly. Zatahala ho za cíp saka, když si nabíral na tácek chlebíčky.

„Strejdo, já ti něco přinesla,“ zaculila se a podala Carsonovi neúhledně zabalený balíček. „To je jako jenom ode mě, to není za celou rodinu,“ dodala na vysvětlenou. Bystře postřehla, že každý při předávání dárku poznamená „To je za nás tři“ – „To ti dáváme spolu s manželkou“ nebo „To jsme vybrali společně se synem a snachou“, aby zbavil členy své rodiny odpovědnosti za nákup jejich vlastní pozornosti.

Carson rychle odložil chlebíčky a jal se rozbalovat dáreček od Molly.

„To jsi hodná, že na mě takhle myslíš,“ řekl a vybalil lahvičku s aromatickou pěnou do koupele, kterou už ale někdo načal – lahev byla z jedné čtvrtiny spotřebovaná.

„To jsem vzala z dědový koupelny,“ pochlubila se Molly.

Nezkazil jí radost a nezačal se smát.

„Děkuju moc, ještě dneska si napěním vanu,“ řekl a pohladil holčičku po hlavě. Šťastně odběhla a Carson si pomyslil, že pěna do koupele je vlastně dobrý nápad na dárek. Ani ho nenapadne ji Terrymu vracet.

„Počkej, vážně, ty jsi neměl nějakej sen?“ řekl teď Terry. „Myslím jako kluk. Něco, co sis dlouhý léta nemohl vyplnit kvůli práci nebo kvůli rodině… ale teď bys mohl?“

Když Carson jen krčil rameny, Terry pokračoval: „Já jsem třeba chtěl odmalička být hospodským. Hrál jsem si, že obsluhuju hosty, celá rodina musela chodit do mojí jako restaurace, objednávat si jako uvařený jídla a říkat: ‚Hmm, pane, to to ale máte dobrý, všude vás doporučím!‘ A když se rodiče nehodlali odlípnout z gauče v obýváku a odbyli mě, ať jim dám na chvilku pokoj, zavedl jsem službu donáška do domu! Takhle jsem byl talentovanej! Ale matka s otcem nechtěli o takové kariéře ani slyšet, no, asi víš, jak by se tvářili vaši, kdyby ses jim svěřil s podobným přáním.“

Carson se zazubil. Oba s Terrym pocházeli ze starých vážených anglických rodů, jejichž potomci studovali přední univerzity a nacházeli uplatnění ve vysokém managementu předních obchodních společností či v politice a diplomacii.

„Ale stejně jsem to nevzdal. Založil jsem desítky hospod, je to můj koníček,“ hovořil dále Terry. „Nebo se podívej na Harryho. Chtěl být slavným fotbalistou, ale nešlo mu to, tak aspoň koupil klub, kterýmu fandí. Ty jsi jako malej o ničem nesnil?“

„Kdysi jsem chtěl být psychiatrem,“ přiznal se Carson. „Povídat si s lidmi, kteří si myslí, že jsou Napoleoni nebo bohové. To mě docela přitahovalo, ale neměl jsem na to nadání.“

Carsona od tohoto povolání kdysi odradila jeho teta Joan, praktikující psychoterapeutka, když jej coby studenta přizvala na sezení se svými klienty. Ocitl se tváří v tvář zavalitému muži působícímu dojmem mírumilovného tuleně a vychrtlému mladíkovi se zfetovaným pohledem a třesoucíma se rukama. Třetím pacientem byla rozcuchaná a přehnaně nalíčená dáma v ošuntělém, trochu páchnoucím oblečení. Po většinu času hovořil zfetovaný mladík. Jak Carson záhy vyrozuměl, dotyčný trpěl utkvělou představou, že zavinil válku ve Vietnamu.

„Je to odpověď pekla na moje hříchy,“ vysvětloval mladík, zatímco si teta Joan všechno pečlivě zapisovala do sešitku, „moje negativní energie se rozptýlila a zasáhla nevinné lidi. Nemůžu se smířit s tím, že jsem způsobil tolik zla.“

„A proč myslíte, že to zlo způsobily právě vaše hříchy? Snad nejste na světě sám, kdo hřeší,“ namítl Carson, jemuž se zdálo, že z mladíkova proslovu prosakuje ryzí egocentrismus.

„To je pravda, já taky hřeším,“ přidal se tuleň. „Porušuju přikázání a nectím matku. Pořád mi říká, abych ponožky narovnal, než je hodím do špinavého prádla, ale já je tam vždycky hážu zmuchlané. Co ty, Thelmo, hřešíš někdy?“ obrátil se na sousedku.

„Ani nevím,“ usmála se nervózně. „Možná jím moc čokolády.“

Mladík opovržlivě ohrnul rty. „To nic není. To moje hříchy jsou mnohem závažnější.“

„Ukradl jste něco? Nebo jste snad někoho zabil?“ dotíral Carson.

„Ovšemže ne,“ ohrnul rty mladík.

„No vidíte. Nemyslíte, že tu válku zavinily spíše hříchy vrahů?“

„Tomu nerozumíte,“ nafoukl se mladík. „Kdybyste byl trochu inteligenčně na výši, věděl byste, že svět je podobný mechanismu v hodinkách. Když někde zaberete byť jen za malou páčku, můžete rozhýbat neskutečné události… Ale víc vám neřeknu, vy byste stejně Pravdu nepochopil.“

Teta Joan posléze Carsonovi vynadala, že do sezení tak necitlivě zasahoval.

„Ten chlapec je nemocný, Carsone, nemůžeš mu vyvracet všechno, co řekne. Musíš aspoň předstírat, že se ho snažíš pochopit,“ řekla mu.

„Promiň, teto, ale mně připadá, že jeho blud pramení z nějaké nenaplněné potřeby moci. Chtěl být v životě někým významným, ale je nula. A tak si představuje, že ovlivňuje běh dějin nadpřirozenou silou, a to mu umožňuje cítit se důležitě,“ popsal Carson svou teorii, jenže teta Joan kroutila hlavou.

„Na psychologii se radši nedávej,“ vzdychla. „Kdybys ke každému pacientovi přistupoval s takovou antipatií hned od začátku, jenom bys jeho stav zhoršil.“

A tak si Carson ze sezení odnesl jen hořký pocit a léčitelem lidských duší se nestal. A ještě ke všemu mu rozcuchaná Thelma ukradla hodinky – od tety Joan se později dozvěděl, že se léčila z kleptomanie. Protože v té době ještě k narozeninám hodinky pravidelně nedostával, šlo o dosti citelnou ztrátu.

Terry se od srdce smál, když mu Carson vyprávěl o svém nenaplněném snu z mládí. Podle jeho názoru se ale neměl nechat tak jednoduše odradit.

„Nešel jsi na to možná citlivě, ale držel ses logiky. Co ty víš, třeba bys nakonec vyvinul teorii, která by našla místo v učebnicích světové psychologie,“ povzbudil Carsona. „Vzdal jsi to moc brzo. Jedna teta ti řekla, že se na to nehodíš, a ty ses nechal zlomit.“

„Byl jsem mladý a ovlivnitelný,“ pokrčil rameny Carson.

„Víš, proč jsi to vzdal? Protože jsi neunesl kritiku,“ poučil ho Terry. „Hodně lidí se nedokáže smířit s kritikou, a tak ustupují do pozadí. Nevšiml sis? Každý, kdo dokázal prosadit něco významného, má řadu oponentů. Pro úspěch není důležité, aby ti lidi tleskali, ale aby ses smířil s negativní reakcí.“

„Proč jsi mi tohle neřekl před čtyřiceti lety?“ zabručel Carson.

„Tenkrát jsem to ještě nevěděl,“ obhájil se Terry.

„Víš co? Necháme toho,“ navrhl hostitel. „Mám narozeniny, pojď si dát se mnou panáka. Dvojitýho. Mám tu výbornou skotskou whisky, legendární ročník…“

Terry se zarazil: „Nechci tě urazit, kamaráde, ale radši pít nebudu…“

„Takovýho tě neznám,“ podivil se Carson a trochu se polekal, zda Terry nemá nějaké zdravotní potíže. Přece jen jsou už ve věku, kdy se neduhy neúprosně dostavují.

„Víš, je to divný a připadám si jako blázen,“ vysvětloval Terry, „pokaždý, když jdeme někam na oslavu, ztratí se mi něco z koupelny. Manželka mi říká, že moc piju a potom nevím, kde co mám.“

„Tak to není tak hrozný!“ rozesmál se Carson. „Věř mi, že bys spoustu věcí nenašel ani za střízliva!“

Situace byla vážná. Nuda prostupovala celým domem, sálala ze zdí, vykukovala z poliček a skříní, užírala se v kuchyni, válela se ve vaně. V obrovské vířivé vaně, kde Carson každý večer dával ulevit svým zádům, tentokrát osvěžené příjemnou vůní pěny, co dostal od maličké Molly. Věděl, že existují agentury, jež vám za větší obnos peněz poskytnou dobrodružství vskutku nevídané. Fingovaný únos s přestřelkou za použití ostrých nábojů. Slaňování do jícnu činné sopky. Procházku minovým polem v Afghánistánu. Některé nápady byly doslova hazardováním se životem. A Carson se rozhodně nechce zabít.

Ale jsou lidé, kteří chtějí. Proč vlastně? To už je pro ně smrt snesitelnější než nuda? Tak daleko ještě Carson nedospěl.

Zřejmě to byl tento sled myšlenek, co jej přivedlo k onomu finálnímu tématu, jež jej mělo provázet další dlouhé období. Pojem sebevražda se stal zaklínadlem, vryl se mu pod kůži, vtíral se mu do hlavy obsesivně jako třicetiletým neprovdaným ženám komplex Bridget Jones. Po dlouhých letech něco zaujalo jeho mysl. A nemohl se toho zbavit. Ovšem po pravdě řečeno, ani se toho zbavit nechtěl.

2

Na internetu dnes můžete najít nové přátele, životního partnera či partnerku, tajného milence či milenku, obchodní spolupracovníky, lidi s podob nými názory na svět či se stejnými koníčky… Anebo také sebevrahy. Respektive jedince zamýšlející sebevraždu spáchat. Při hledání správných kandidátů pro svůj projekt narazil Carson na desítky sebedestruktivních osob, které musel zavrhnout. Předně, pobavily ho stránky sekty Železného draka. Ze stanov vyplývalo, že život pozemský nestojí za nic a jediným smyslem je, sepsat závěť ve prospěch bratrstva a jít se hromadně zabít. Docela dobrý nápad, usmál se Carson, ale ne, získat oddané následovníky, plné ochoty nacpat do vás stovky liber, je asi jednoduché, jenže peníze náš milionář nepotřebuje.

Nepochopení umělci, jimž omezení nakladatelé nechtějí vydat jejich inovátorské básnické sbírky, také nebyli vhodnými adepty na tak významný projekt. A podivín schovávající se pod nickem „zabmeasnezme“ už vůbec ne. Carson vyloučil rovněž teenagery topící se ve splínech a hysteriky, kteří chtějí pokusem o sebevraždu přitáhnout pozornost bývalé milenky či manželky. Ne, Carson potřeboval muže opravdu potlučené životem, s pocitem nenávratné prohry, odhodlané učinit poslední krok doopravdy, očekávajíce od smrti úlevu.

Je zvláštní, že ze svého plánu vyškrtl i ženy. Vlastně ani na okamžik nepřemýšlel o tom, že by sem nějakou zapojil. Možná to bylo tím, že pocházel ze staré školy a v jeho gentlemanství by mu připadalo surové, zaplést do tak ostré hry něžné pohlaví. A možná se také trochu bál ženské logiky – či spíš nelogičnosti. Taková ženská by mu mohla nakonec všechno překazit nějakým nepředvídatelným činem.

Ať tak či tak, zkrátka si vyhlédl objekty mužské. Člověk s přezdívkou Suijayd2007 si stěžoval na finanční problémy. V posledním roce jej stíhala jedna rána za druhou v podobě účtů, s jejichž výší se nepočítalo. Bral si úvěry, aby jimi zaplácl jiné dluhy, a ocitl se v začarovaném kruhu, z něhož mu nikdo nemohl pomoci. Určitě ne jeho žena, která měla co dělat s dluhy vlastními, dokonce několikanásobně vyššími. Na rozdíl od manžela ji to však příliš netrápilo. Ben71 se ve fóru moc neprojevoval, byla to vlastně náhoda, že ho Carson vůbec objevil. Párkrát se zmínil o tom, že si připadá jako totální loser. Jednou se už o sebevraždu pokusil, více to ale nerozváděl. Třetí rybou v Carsonově síti byl jakýsi záhadný Pharao, jenž se musel vzdát snu o univerzitních studiích a začít pracovat, aby finančně přilepšil své početné rodině. Vzhledem k tomu, že byl zaměstnán v sendvičovém fastfoodu, kde vytíral podlahu podle dikce namyšlených fouňů, co se školou skončili dobrovolně a s úlevou v šestnácti, prožíval pocit naprosté deziluze a nenaplnění.

Carson založil zvláštní chatovací místnost a poslal třem dotyčným tichou zprávu, aby se tam dostavili. Když tak učinili, místnost uzamkl, aby si nikdo jiný nemohl přečíst, o čem je řeč.

„Předpokládám, že chcete skončit se životem a myslíte to zcela vážně,“ začal Carson. Všichni tři přitakali.

„Mám pro vás návrh, který možná vyzní zvláštně, ale je míněn doopravdy. Nabídka zní: milion liber za videonahrávku vaší vykonané sebevraždy.“

Když muži chvíli nereagovali, což se ovšem dalo předpokládat, Carson pokračoval:

„Nezbláznil jsem se, vím, co dělám. Udělám z vás hrdiny internetu, video uvidí miliony lidí. A neočekávám odpověď hned. Dám vám týdenní lhůtu na rozmyšlenou. Příští pátek, v deset hodin večer, opět v této místnosti.“

Vzápětí připojil:

„Je tu ale několik podmínek, které je třeba dodržet.

Za prvé, musíte vymyslet takový způsob sebevraždy, co se hned tak nevidí. Něco naprosto originálního, co tu ještě nebylo, aby to video bylo divácky atraktivní a lidé byli ochotni zaplatit za jeho stažení z internetu. Žádný prostý skok z výšky, žádné pilulky. Způsob smrti se mnou nejprve zkonzultujete a sebevraždu vykonáte až po mém souhlasu.

Za druhé, nikdo vám nesmí pomáhat. Nikdo by neměl být celému aktu ani přítomný.

Za třetí, při sebevraždě nesmíte ohrozit zdraví ani život nikoho jiného, ať už půjde o člověka nebo o zvíře.

Za čtvrté, je nutná naprostá mlčenlivost. O naší dohodě nebudete hovořit ani s nejbližšími členy rodiny. Sepíšeme smlouvu, tu zapečetíte a předáte svému notáři. Otevře ji až po vaší smrti a dohlédne na to, aby vaši pozůstalí peníze dostali.“

Po chvíli se ozval Suijayd2007:

„Ten milion liber byste mezi nás rozdělil?“

„Míním milion liber pro každého,“ odpověděl Carson.

Kostky byly tímto vrženy a Carson měl konečně něco, čím se mohl většinu dne zaobírat. Dokonce ani nemohl dospat a budil se dřív než obvykle, jak byl svým projektem nadšený. Myslel na to celé dny, u snídaně, v kanceláři, na jednání, cestou domů, u večeře a samozřejmě i ve vířivé vaně.

„Tak co, ještě máš depresi z nenaplněných snů?“ zeptal se ho Terry v telefonu.

„Už je to lepší,“ pochlubil se Carson. „Myslím, že se na tu psychologii přece jen na stará kolena dám.“

„Tak můžeš rovnou vyšetřit mě. Řekl bych, že máš nadání. Víš, jak jsi říkal, že se mi ty věci z koupelny budou ztrácet i za střízliva? Měl jsi pravdu. Na té tvé oslavě jsem si dal jen tu jednu dvojitou whisky a zase se mi něco ztratilo. Tentokrát pěna do koupele, taková zrovna opravdu příjemná…“

„Tady není co vyšetřovat. Čím jsme starší, tím jsme roztržitější,“ odvětil Carson a cukaly mu koutky. „Já kolikrát nemůžu najít zubní kartáček a nakonec manželka zjistí, že jsem ho omylem odložil do lednice.“

„Hm,“ povzdychl si Terry, „tak já jdu prozkoumat ledničku. Ale stejně bych se k tobě někdy rád objednal na sezení. Potřebuju si o něčem popovídat.“

„Hodí se ti to tenhle víkend?“

„Tenhle víkend hlídám Molly.“

Ve skutečnosti, jak Carson dobře věděl, Terry hlídá vnučku pokaždé, když má chůva volno.

„Vezmi ji s sebou. Panenky tu sice žádné nemáme, ale něco vymyslíme.“

„Ona si s panenkami stejně nehraje… No a to je další věc, kterou bych s tebou rád probral.“

„Ne každá holčička je na panenky,“ utěšoval ho Carson. „Já jsem si třeba chtěl právě s panenkama hrát a rodiče se báli, že jsem divnej. A jsem přitom normální.“

„No, já ti to všechno řeknu, až se setkáme,“ uzavřel rozhovor Terry. „Ony totiž její hry zase tak normální nejsou.“

Pln vzrušení zasedl Carson v pátek večer k internetu, kde se měl sejít se třemi kandidáty na svůj veleprojekt. Dostavili se všichni – a všichni jeho návrh přijali.

3

Není lehké určit, kde Jaydenovy potíže začaly. Sám jejich počátek klade do výhodné nabídky levného internetu, na kterou ho nalákal naháněč na birminghamské High Street. Pevné připojení za deset liber měsíčně bylo dvakrát levnější než kontrakt, který měl Jayden do té doby s jinou společností, a každé ušetřené penny se vždy hodí. Novému providerovi se proto upsal bez váhání na rok, aniž tušil, že na té výhodné smlouvě nakonec prodělá tři sta liber. To bylo tak: po třech měsících přestal internet fungovat – signál na routeru sice svítil, ale internetové stránky se na počítači nezobrazovaly. Restartování serveru nepomohlo. Člověk na servisní lince, kam Jayden ihned zavolal, se jej nejprve vyptal, zda má kabel od počítače připojený k rou teru, zda je druhý kabel správně připojený k telefonní zásuvce, následně jej donutil znovu zrestartovat server, a když to nepomohlo, ukončil hovor se slovy, že signál je bezvadný a chyba bude určitě v telefonní lince. Jayden se tedy obrátil na providera telefonní linky, přičemž byl varován, že pokud se v lince nenajde žádný technický problém, naúčtuje si firma za zbytečný výjezd dvě stě liber. Čtenář teď už asi tuší další průběh – telefonní linka byla v pořádku, čímž Jayden, lehčí o dvě stovky, dospěl k závěru, že chyba je u společnosti poskytující broadband. Znovu tedy zavolal na servis, kde popsal všechny své trable a zdůraznil, že telefonní linka byla zkontrolována, načež se jej člověk na opačné straně drátu lámanou angličtinou zeptal, zda je kabel od počítače připojený k routeru, zda je druhý kabel řádně připojený k telefonní zásuvce, poté Jaydena požádal o zrestartování serveru a nakonec učinil závěr, že závada musí být v telefonní lince. Jayden tedy trpělivě zopakoval, že to není možné, ale dostalo se mu odpovědi, že problém v broadbandu být nemůže, protože signál je bezvadný. Zkrátíme to.

Jayden si prošel dalšími třemi obdobnými rozhovory se třemi jinými pracovníky servisního centra, než se jeden z nich rozhodl postoupit problém vyšším technikům. Ovšem ti jsou zaneprázdněni, takže Jaydenovi zavolají za týden. Zavolali za tři týdny (mezitím Jayden servisní centrum vytrvale urgoval) a usoudili, že by mu měli poslat nový router. Učinili tak a internet opět začal fungovat. Nicméně když to tak Jayden shrnul, celá patálie ho stá la tři stovky. Dvě za zkontrolování telefonu a dobrých sto liber za telefonování na servisní centrum a prozatímní používání modemového připojení.

To byla první morová rána. Tou druhou byl účet za elektřinu, podle něhož Jayden s manželkou spotřebovali v období od dubna do června proud v hodnotě 330 liber. V domě sice nebyl plyn a používaly se elektrické přímotopy, v jarním období však Jayden netopil. Částka byla naprosto absurdní, vzhledem k tomu, že za zimu, kdy topili jak diví, zaplatili dvakrát méně. Ačkoli bylo očividné, že se v domě tolik energie nemohlo spotřebovat, i kdyby si manželka dvanáct hodin denně fénovala vlasy, a bylo více než jasné, že se musela stát chyba kdesi v měření, účet byl jednou vystaven a zaměstnanci energetické společnosti jej nehodlali měnit. Doporučili zkontrolovat měřiče, aby se to příště neopakovalo.

O dalších čtyři sta liber Jayden přišel kvůli tomu, že se někdo naboural do jeho mobilního telefonu a pod jeho účtem prosurfoval několik hodin na wapu. Hackerům se to prý daří, když máte zapnutý BlueTooth – to tehdy ale ještě Jayden netušil. Neuměl si vysvětlit, jak mohl účet za telefon o tolik vyskočit, když wap vůbec nepoužíval, ale slečna na helpdesku v tom měla jasno: zkrátka trávil dlouhý čas surfováním, a když nezaplatí, budou to po něm vymáhat soudně i s příslušným penále.

Jayden by po těchto zkušenostech mohl sepsat příručku Jak přijít o tisíc liber během dvou měsíců, ale na podobné vtipkování neměl náladu. Tisíc liber byla žalostná ztráta, protože s příjmem vyha zovače v nočním podniku vycházel jen tak tak. Když zaplatil nájem, daň městu, poplatky za telefon, internet a televizi, splátku za auto a jeho pojištění, zbylo by mu téměř tři sta liber na jídlo a cigarety, což by nebylo tak špatné, kdyby na něm další dvě stovky nevydyndala manželka.

S Vanessou se to mělo tak: pracovala v kadeřnickém salonu a měla pravidelný příjem, všechny peníze ale utrácela v buticích, obchodech s obuví a barech. Oblečení a boty už neměla kam dávat, skříně doslova praskaly ve švech a jedna ložnice v domě sloužila jako skladiště jejích sarapatiček. Dostat se v této místnosti od dveří k oknu bylo náročnější než se prokopat dvoumetrovými závějemi k horské chatě. Jayden byl přesvědčen, že Vanessa své modely ani nestíhá unosit. Většinu z nich zřejmě neměla nikdy na sobě. Když však večer nepopíjela v baru, kochala se jimi a zkoušela jejich různé kombinace.

Kreditní karty vynalezlo samo peklo. Teoreticky by vás nová kreditní karta měla oprostit od dluhu na kartě staré. V praxi to však bývá tak, že se čerstvě získané peníze na splacení původní půjčené částky nepoužijí a dluh se zdvojnásobí. Vanessa by vám o tom mohla vyprávět. V době, kdy se odehrával náš příběh, dlužila bankám zhruba dvanáct tisíc liber a částka neustále zvolna vzrůstala.

Vanessa si z dluhu moc velkou hlavu nedělala, protože doufala, že v nejbližší době konečně zahájí úspěšnou kariéru modelky, o jaké od dětství snila. To by jí přineslo rychle vydělané peníze a upomínky od bank by jí mohly políbit zadek. Od řady modelingových agentur si (opět za hříšné peníze) nechala vyrobit profesionální alba svých fotografií a čekala, kdo si ji vyhlédne a nabídne jí angažmá. Nabídky se ale nehrnuly. Aniž si to Vanessa uvědomila, uběhlo pár let a pro modelingové agentury se stávala stále méně přitažlivou. Nejen kvůli zvyšujícímu se věku, ale také zmnohonásobení tukových polštářků v oblasti břicha.

Není jasné, jestli Jayden věřil tomu, že Vanessa skutečně vydělá modelingem velké peníze. Každopádně jí tuto představu nijak nevyvracel. Kdyby se to před ní pokusil zpochybnit, byl by oheň na střeše. Vanessa se uměla rozčilovat a vztekat, až se třásly okenní tabulky. A stačil jí k tomu dočista malý podnět. Jayden měl rád doma klid a nechtěl ji zbytečně dráždit. Občas se přistihl, že se bojí promluvit o zcela banálních záležitostech, aby neprobudil lva v kleci. Věděl už přesně, jaká slovní spojení Vanessu vytočí.

Například nesnášela, když se v řeči zmínil o svém zavalitém kolegovi s dobrosrdečnýma telecíma očima, jemuž každý říkal Bob.

„Už jenom to jméno! Kdo si nechá říkat Bob? To musí být naprostý primitiv,“ mínila. Co ji ovšem na dotyčném nejvíce popouzelo, byla jeho nevšední schopnost otvírat šampaňské řitním otvorem. Tento úkon rád předváděl známým i neznámým hostům klubu, když mu do klobouku naházeli okolo padesáti liber. Vanessa byla této show jednou přítomna, a odešla zcela znechucena. Jako forma přivýdělku jí něco takového připadalo ubohé a dehumanizující. Mnoho prakticky uvažujících mužů by jí na to odpovědělo, že kdyby ona uměla vytáhnout špunt z lahve svojí zadnicí, sklidila by mnohem větší úspěch než coby modelka, a ještě by tím zaplatila dluhy. Jayden jí však něco takového nikdy do očí neřekl. Příliš se bál, že by ji mohl ztratit.

Nezúčastněný pozorovatel by možná namítl, že by se rozluky měla obávat spíš Vanessa. Mnohým čtenářům zřejmě běží hlavou myšlenka: já bych s takovou ženskou nezůstával… Jistě, teoreticky a logicky by měl Jayden dát manželce nůž na krk – buď přestane utrácet za nepotřebné hlouposti a začne splácet dluhy, nebo se s ní rozvede. Jenže v praxi člověk většinou jedná nelogicky, zvláště pokud někoho miluje. Jayden zkrátka neviděl chyby na Vanesse, zato nacházel spoustu chyb na sobě. Vyčítal si, že není schopen jejich finanční situaci vyřešit. Pokoušel se najít lépe placenou práci, ale bez úspěchu.

S nulovou kvalifikací a bídnou praxí se od minimální mzdy jen tak neodlepíte, a s přívalem práce chtivých cizinců, ochotných za minimálku dřít dvakrát tolik co Angličané, se hledání pořádné práce stalo ještě obtížnějším. Už třikrát se Jaydenovi stalo, že ve výběrovém řízení prohrál souboj s jakýmsi dravým Polákem. To vnímal jako ponižující ránu pod pás; nedokázal pochopit, proč před ním zaměstnavatelé dávají přednost přistěhovalcům z Polska, kteří skoro neumějí anglicky, a navíc jedí psy.

Než se na nás polský národ vrhne s bouřlivým protestem, učiníme malou odbočku, abychom vše vysvětlili. Jayden chodíval do práce přes park, kde jednoho odpoledne potkal vytáhlého bledého mladíka s kokršpanělem na vodítku.

„Pěkný pes, jak je starý?“ zeptal se ho, protože psy osobně od dětství miloval.

Bledý mladík ale pokrčil rameny. „Jen polsky,“ odpověděl s rozpačitým úsměvem. Jayden se usmál také a pokračoval v chůzi.

Druhý den mladíka potkal opět. Tentokrát však s jezevčíkem. Nemělo smysl ptát se, kam zmizel kokršpaněl, dotyčný Polák by mu nerozuměl. Jayden se proto mohl jen domýšlet. Kam vedly jeho úvahy, nyní čtenáře snadno napadne, zvláště když v příštích dnech bylo Poláka vidět v parku s dalšími psíky, jednou s foxteriérem, podruhé s pěkně vypaseným francouzským buldočkem.

„Možná bychom to měli oznámit na policii,“ řekl Jayden doma ženě.

„Prosím tě, do ničeho se nemotej,“ zhrozila se Vanessa. „Víš přece, kolik tady žije Poláků. Celý gangy. Proti jednomu budeš svědčit, a ostatní si tě najdou.“

„Nemůžu věřit tomu, že někdo může jíst psy. Nejlepší přátele člověka. A ten buldoček měl tak smutný oči!“ rozčiloval se Jayden.

„To je otázkou kultury,“ mínila manželka. „Poláci by třeba zase brečeli pro ovci. A ty žereš skopový na kila, aniž by ses zamyslel, jaký měla ta chudák ovečka oči.“

„Ale je mi divný, že ten kluk ty psy vždycky vyvenčí, předtím než je zapíchne. Dokonce jsem ho viděl házet jim klacíček.“

„Možná je to nějakej náboženskej rituál. Mus limové přece taky zabíjejí zvířata určitým způsobem, modlí se u toho, musí vytéct všechna krev a já nevím co ještě,“ uvažovala nahlas Vanessa. „Navíc jsem někde četla, že maso ze zvířat zabíjených běžně na jatkách je zdraví škodlivý, protože se do něj uvolňujou stresový hormony. Ale když to zvíře vyvenčíš, pohraješ si s ním, uděláš ťuťuťu, takže netuší, že jde na porážku, maso bude nezávadný.“

Protože se onen Polák venčící psy nikdy pořádně nenaučil anglicky, nemohl Jaydenovi nikdy vysvětlit, že čtyřnohé mazlíčky nezabíjel ani nejedl. Pracoval pro agenturu, jejíž zaměstnanci venčili psy zaneprázdněným majitelům, a proto jste ho mohli vidět v parku každou chvilku s jiným plemenem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oddělej se, a zaplatím!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.