Iveta Kollertová

Svlečená do naha

Pravdivý příběh o životě

a boji s rakovinou

(ve spolupráci s Blankou Kubešovou)

Eroika

© Iveta Kollertová, Blanka Kubešová, 2010

© Eroika, 2010

ISBN 978-80-87409-01-5

Obsah

ÚVODEM

ZRCADLO, ZRCÁTKO, ŘEKNI MI...

BEZ BYTU A BEZ PRÁCE...

BOLEST A JEŠTĚ BOLESTIVĚJŠÍ PONÍŽENÍ

SE SKLOPENOU HLAVOU

PROMĚNĚNÁ JISTOTA

BOLESTIVÝ VERDIKT

ONKOLOGIE A NUKLE ÁRNÍ MEDICÍNA

PAN HRABĚ, ČLOVĚK S VELKÝM SRDCEM

DNY UTÍKALY JAKO SPLAŠENÉ...

OBYČEJNÁ ŽENSKÁ, KTERÉ SE HROZNĚ CHTĚLO ŽÍT

NÁVRAT DOMŮ

BLÍZKÁ SETKÁNÍ

KDYŽ MNE OPĚT NAVŠTÍVIL STRACH

VĚDĚLA JSEM, ŽE JSEM ZVÍTĚZILA... PROZATÍM

ZA ZAVŘENÝMI DVEŘMI

PODKOVIČKA PRO ŠTĚSTÍ

ROZKLAD

UŽ Z HOR ZNÍ ZVON

NENADÁLÝ ODCHOD

TAK ŠLÁPNI NA PLYN

MAMINKA

BEZ INTERNETU ANI RÁNU!

AKCE MATRACE

MŮJ KOLDŮM

...PŘEKVAPENÍ JEDNO ZA DRUHÝM

NADĚJE

PÁNI, TO BYL ZASE DEN!

DOTYK ŠTĚSTÍ ANEB NECHTE ZVONY A ZVONKY ZNÍT...

POCHYBNOSTI

NEMOCNIČNÍ DENÍK

OPERACE

ZAS ZE MNE BUDE ČLOVĚK!

RADOST I LÍTOST

ČEKÁNÍ

SPLNĚNÝ SEN

O TOM, JAK JSEM DOSTALA ŠTÍSTKO A PAK POTKALA SAMU SEBE

„ BABIČKO, PUČÍŠ? ”

STUDÁNKA SPLNĚNÝCH PŘÁNÍ

VÝLET

VÝLET DO PRAHY A KRÁLOVNOU NA JEDNU NOC

MÁME HOLKU

TICHÁ POŠTA

Milí čtenáři,

dostáváte do ruky knížku, která je výjimečná hned z několika pohledů a všestranně se vymyká současné tvorbě. Už sama skutečnost, že v ní autorka do písmene naplňuje to, co slibuje samotný název, a obnažuje svoje „já” s nebývalou upřímností a do té nejzazší skulinky, je něčím neobyčejným a novým. S nebývalou a naprostou otevřeností podává Iveta Kollertová alias mějse.hezky svůj příběh a zpověď člověka sraženého na samé dno, z tohoto úhlu je knížka zároveň i jakýmsi dokumentem.

Co mám společného s tak brutálně lidským příběhem právě já? Jak vůbec došlo k tak těsnému přátelství a symbióze dvou autorek, z nichž jedna žije šest let upoutaná na lůžko v Čechách a druhá už čtyřicet let daleko od domova?

Ten první krok za nás udělala tvorba. Poznala jsem Ivetu a její niterné verše, aniž bych cokoli tušila o jejím zdravotním stavu.

Jako dnes si pamatuji okamžik, kdy mi došlo, že Iveta veškerou svou inspiraci čerpá ze vzpomínek, z nebe, deště a skučení větru za oknem, protože dál než tam ze svého lůžka nemůže dohlédnout. Ta chvíle se mnou otřásla jako malé zemětřesení. Představte si, že prožíváte své drobné, větší a menší denní starosti, a najednou k vám bez ohlášení vstoupí Smrt a řekne: Jsem tady. Ještě o tom nevíš, ale mohu kdykoli zazvonit bez ohlášení i u tvých dveří. Buď se mnou odejdeš hned, anebo se ti podaří mě přesvědčit, že máš dostat ještě druhou šanci...

Iveta si tu druhou šanci vybojovala. Mám za to, že v neposledním proto, že přitom nemyslela na sebe, ale na své blízké, na svoji rodinu, na maminku a svoje dvě děti i vnuka Káju. Na zármutek, který by jim způsobila.

Někdy na počátku našeho přátelství se mi Iveta svěřila se svým obrovským přáním. Mít tak vozík... Vyjet si po letech do přírody, znovu osahat listí, kůru živého stromu, ucítit pod rukama živou trávu... V té chvíli se její touha zdála neuskutečnitelná a daleko, dál než výhra v loterii. Vždyť to neznamenalo jen někde na vozík vzít (a že to nemohl být vozík jen tak obyčejný, ale tzv. polohovací, bylo tou nejmenší komplikací), ale i chirurgicky „upravit” zdravotní stav Ivety natolik, aby to vůbec fyzicky mohla zvládnout.

Neměla jsem ponětí, jak a kde začít. Věděla jsem jen to, že je to osudový úkol, který prostě musím zvládnout. Hezky se to řeklo, ale jak mám odtud z ciziny pohnout k činnosti sociální úřady, když se to pacientce samotné ani jejímu okolí léta nepodařilo? Jak na to, když seji řadu let nenamáhal navštívit žádný lékař? Ne snad proto, že by Iveta lékařskou pomoc odmítala, ale že se coby těžký, nechodící pacientstala prostě „nezajímavou”. Příslušná obvodní lékařka rozhodla, že by převoz do nemocnice nemusela přežít, tím pro ni případ skončil, a to bylo už před dlouhými pěti, možná šesti lety... A nebojovala jsem jen proti byrokracii a nezájmu.

Stejně těžké se mi zdálo bojovat proti čemusi, co bych nejspíš nazvala „srozuměním anebo spíše odevzdaností se osudu”, totiž pochybnostem samotné Ivety, zda naše snahy vůbec k něčemu povedou.

Nejdříve jsem se prostřednictvím médií, rádia a časopisu neúspěšně pokusila apelovat na odborné lékaře, onkology a chirurgy. Stejně neúspěšně jsem se pokusila zřídit dárcovské konto, zapojit se do vybraných televizních pořadů nebo zorganizovat charitativní rozhlasový koncert. Konečně jsem oslovila nazdařbůh některé vybrané lékaře přímo... Věřte nevěřte, odpověděl pouze jediný, zato obratem. Byl to pan docent Ondřej Skála z Masarykova onkologického ústavu v Brně, kterému bych tímto ráda za sebe, Ivetu a všechny jeho pacienty vyslovila veřejně náš vřelý a obrovský dík. Byl to on, kdo po dlouhých šesti letech k Ivetě okamžitě poslal odborného lékaře. Během dalších dvou týdnů pak Ivetu v chomutovské nemocnici operovali.

„Konečně se cítím zase člověkem,” napsala mi, a mne to pohladilo víc než ta výhra v loterii.

Také invalidní vozík se zdál zprvu jako neřešitelný problém. Podobně jako v pohádce o kohoutkovi a slepičce jsme byly odkazovány od lékaře k lékaři, od obvodního k odbornému a nazpět. Doporučit vozík neměla příslušná obvodní lékařka v úmyslu, právě naopak, její jednání budilo (a budí dál) důvodný pocit, že je Iveta pouze kusem v inventáři, odsouzeným k pomalému živoření ve čtyřech stěnách. Stejně tak k tomu „nebyl kompetentní” a nedokázal poradit žádný odborný lékař, který Ivetu ošetřoval. Toho pravého, který kupodivu kompetentní byl, přestože z pacientky neviděl víc než její chorobopis, si našla podle telefonního seznamu Iveta sama. Byl to pan doktor Hanousek z polikliniky v Litvínově, i jemu patří náš obrovský dík. V neposledním se začarovaný kolotoč podařilo rozseknout dík nemalé pomoci ředitelky Nadace Olgy Havlové ve Švédsku, paní Olgy Wister. Ve chvíli, kdy držíte v rukou tuto knížku, je Iveta už hrdým majitelem „Štístka”, jak svému vozíku v modré barvě naděje láskyplně říká.

Ani dnes to Iveta nemá jednoduché, ale dokáže se smířit i vzdorovat v pravý čas, navíc je vyloženě optimistický, pohodový člověk.

„Měj se hezky,” vzkazuje všem přátelům ve svých internetových slunečných zprávičkách. Mám pocit, že neexistuje nic, co by jí mohlo vzít důvěru v život a v dobro jako takové.

Svou knížkou tuto důvěru a naději předává dál. Jejím prostřednictvím si uvědomujeme, co je v životě skutečně důležité. Důkazem jsou i její básně a dopisy Blance, které Svlečenou do naha doplňují.

To, že jsem mohla stát při tom, když Svlečená do naha začala dostávat svoji konečnou podobu, bylo pro mne radostí i vyznamenáním.

Doporučuji vám tuto knížku s pevným přesvědčením, že vám stejně jako mně pomůže objevit ty pravé hodnoty v životě. Hodně štěstí!

Blanka Kubešová

ÚVODEM

Rozhodnutí napsat vzpomínkovou knížku přišlo po jednom mém telefonátu. Ozval se mi přítel, kterého jsem naposled viděla před osmi lety - těsně před jeho odjezdem do zahraničí.

„Ivko, děvče, to jsem tak rád, že tě slyším. Teprve včera jsem sehnal tohle číslo.”

Pomyslela jsem si: „Co to má být? Kdyby chtěl, stačilo zavolat mému bývalému muži,” ale jen jsem utrousila: „To je fajn, taky tě ráda slyším.”

„Ivet, jsi fakt v pořádku?”

„Proč bych nebyla, co pořád máš?” A vtom mi to došlo. Vždyť uplynulo dlouhých osm let od začátku konce.

„Víš, já jsem slyšel, že jsi... že už nejsi... prostě, že už nejsi mezi námi.”

Tak je to tedy, pohřbená zaživa. Pousmála jsem se. Díky tomuto omylu bych tu podle staré známé pověry měla být do sta let. Ujistila jsem přítele, že jsem živa až až, zvesela jsme se rozloučili s přáním pevného zdraví a já zamyšleně položila sluchátko. A vtom mě napadlo - co kdybych napsala knížku? O svém tak zvláštním a hektickém životě, o svých skutečných prožitcích a myšlenkách. A písmenka na čistě bílém papíře se rozeběhla. Příběh není nijak přikrášlený ani smyšlený. Nejsem spisovatelka ani publicistka, ale máma dvou dětí, která tvrdě zaplatila nemoci zvané rakovina. A možná nejenom jí.

Jsem…

Jsem všude dík své fantazii,

co se mi v hlavě tvoří.

Myšlenky, psané v poezii,

před níž se obyčejnost koří.

Jsem všechno a nejsem nic,

smršť citů i hrstka emocí,

a tak bych chtěla někdy víc.

Být sluncem za noci…

Jsem světlo pro své blízké,

zářivá naděje příštích dnů

a tma, když noc si tiskne

obrázky budoucích snů.

Jsem vítěz v závodě života,

ve startu i v cílové pásce.

Jsem štěstí, co klokotá

v člověku, co žije v lásce.

Jsem poražená v tvé bezmoci,

v prostotě duší lidí,

co nechtějí těm pomoci,

co za pomoc se stydí.

Jsem hrdých vítězů smíchem

a pláčem poražených v samotě.

Jsem hlukem i léčivým tichem,

jsem prostě tady… v životě.

…

ZRCADLO, ZRCÁTKO, ŘEKNI MI...

„Neupínejte se na nemoc a sebelítost,

ale na boj o život!

Možná i vás překvapí, že nemoc

nemá vás, ale vy ji.”

Podívala jsem na sebe do zrcadla, jako každé jiné ráno. Ubrečené oči, strnulý výraz a trpký úsměv bez štipky naděje. Nic nemůže člověka připravit na takovou zprávu: Rakovina! Zamává vám s celým životem, rozmetá ho na kusy. Je to šok pro vás i pro celou rodinu.

V těch prvních měsících jsem si prostě nepřipouštěla, že by mohl být konec. Mozek odmítal přijmout zprávu, že bych mohla ve svých třiceti sedmi letech odejít. Pamatuju se, jak jsem seděla na onkologickém oddělení a dívala se na svůj odraz v okně kuřárny. Zapálila jsem si cigaretu. Té jsem se vzdát nechtěla a krom toho - nebylo to už jedno? Pozorovala jsem kapky deště stékající po skle. Venku byla tma, seděla jsem sama na kožené lavici. Sama jen s tím ubrečeným oknem. Kdesi bouchly dveře a ozval se hlas sestřičky. Pak se rozhostilo naprosté ticho. Jen já a můj odraz. V té kuřárně mě náhle dostihla skutečnost, co se mnou je a co mě čeká. Necelý rok života a pak nic, konec. Nebudu. Co ze mě zůstane? Vzpomínky blízkých a pláč. A po čase? Byla jsem vůbec? Jsem?

Dívala jsem se na svůj obraz na skle a na slzy, které brázdily mou tvář jako zoufalé loďky. Tak vypadalo moje první setkání se sebou. s mým vysvlečeným já. Dny proměněné v trnkový keř a noci probdělé s výrazem smutného klauna. Jak dlouho tu budu? A proč zrovna já, a ne někdo druhý? Otázky, na které není odpověď.

Zrcadlo, řekni mi. Nastavuji mu den co den svou tvář a čekám. Na co přesně, to netuším. Snad na změnu barvy kůže, na jiný výraz v očích. Nevrací se mi ale nic jiného než odraz oteklých víček. Ráno co ráno poslouchám, jestli se mi ozve z dálky kukačka. Počítám. Každý se v podobných chvílích upne na maličkosti. Stačí jen jedno dvě zakukání a vaše zrcadlo se roztříští na střepinky.

Jenže jednou přijde den, kdy se vzepřete a máte všeho dost. Sebe, smutku, lítosti, sebestřednosti i soucitu. Ale sebe především. I já jsem ze dne na den přišla na to, že sebelítost nikam nevede, že ubíjí jak rány palicí. A rodina, celý ten houf blízkých kolem mě? S těmi to není jiné. Nestojí o moje hekání a fňukání. Ne já - to oni chtěli a potřebovali naději!

A tak jsem jednoho rána zase zvedla zrcátko a podívala se do něj... Žádné zrcátko, řekni mi, kdepak! Vyplázla jsem na ně jazyk! To mě rozesmálo, zamrkala jsem zpátky na svůj obraz a jako bych uslyšela: „Máš pravdu, holka, začneme jinak!”

Nejdřív jsem hluboko do šuplíku zastrčila prášky proti bolesti, dělaly mi ze dne noc. Pak jsem si nechala ostříhat vlasy na ježka. Ty moje byly stejně chemoterapií tak narušené, že jsem vypadala jako špatně oškubaný kohout. Ne že by se tím hned ze mne stala atraktivní žena v nejlepších letech, ale byl to začátek. Je to moje nemoc, tak jí to teď nandám. Do třetice jsem se rozhodla zahnat dlouhé hodiny čekání. Už žádná nuda! Proč taky? Stačí třeba vzít do ruky papír a tužku a. psát. Tváře mi zrůžověly a očím se vrátila jiskra. Zrcátko jako věrný spojenec dál stojí na mém stole a pokaždé, když mi je do breku, se do něj podívám. Lhala bych, kdybych nepřiznala, že mě čas od času zaplaví smutek; že na mě čas od času dopadne ta chvíle, kdy jsem se o nemoci dověděla poprvé. Nedá se na ni zapomenout, ale můžeme ji zamknout do své třinácté komnaty. Pootvírám ji pouze občas. jen jako zlé připomenutí. Dělejte to také tak, a pokud se vás zmocní panika, třískněte dveřmi, zamkněte na pomyslný klíč a hlavně, podívejte se do zrcátka.

BEZ BYTU A BEZ PRÁCE...

„Hanba není padnout.

Hanba je nevstat!”

(neznámý autor)

Psal se rok 1999. A já přišla o byt i o práci. O bydlení vlastní hloupostí a kvůli neznalosti procesu privatizace domů, o zaměstnání kvůli nadbytku pracovních sil. Dostala jsem odstupné a sociální příspěvek, ale střechu nad hlavou ne. Stala jsem se i s rodinou oficiálním bezdomovcem a začalo moje období bezmocnosti nad osudem a vzteku nad vlastní neschopností.

Byt, kde jsme do té doby žili, prodávali do osobního vlastnictví za třicet tisíc. Dali jsme dohromady jen deset, manžel nepracoval a já víc peněz nesehnala. Blížila se lhůta, kdy jsme měli složit zbytek, dvacet tisíc korun. Dnes je to vcelku směšná částka, tenkrát to bylo jmění. Spořitelna mi bohužel nedala půjčku a bohatší sousedé přišli s návrhem, že ten náš byt koupí místo nás. Nezbylo mi než souhlasit. Sehnali si právníka, který sepsal smlouvu - a v tom byl ten háček. Nikdy předtím jsem se s privatizací bytů nesetkala, přelítla jsem smlouvu jen zběžně a neuvědomila jsem si, že tam není ani slovo o náhradním bydlení.

Co nastalo, je jasné, sousedi nám za pár týdnů oznámili, že tam nemáme co dělat a že máme měsíc na to, abychom se vystěhovali. Vypnuli nám plyn a vodu a už to jelo.

Nezbylo mi nic jiného než sehnat ubytovnu, takhle se nedalo žít. Dnes už vím, že jsem mohla smlouvu napadnout a že bylo právo svým způsobem na mé straně, ale už bylo pozdě. Neznalost zákonů mne dostala na ulici a těch původních deset tisíc, co jsem poslala na byt, mi už taky nikdo nevrátil.

Důležitý zlom přišel asi týden po vystěhování.

Bydleli jsme po známých a kamarádech, jednu noc jsme dokonce strávili ve skladišti bot určených ke správce. Zima, tma a tíseň mne provázely jako stín. Až Jaroslav, můj muž, utrousil: „Zajdu za Karlem.”

Znala jsem ho jen podle jména, kdysi dělal mému muži v práci mistra.

„Proč právě za ním?”

„Bydlí na vesnici, a pokud vím, je v baráku sám. Umřela mu žena a s dcerou se nestýká.”

Vypadalo to nadějně. Zatímco jsem se snažila dát jakžtakž do pořádku, muž odjel.

Poslední dobou jsem měla trochu problémy, byli jsme bez vody, hygiena jen tak tak, nervy na pochodu a občas se mi zdálo, že mne bolí jizva, která zůstala po dost náročném porodu. Synovi už bylo třináct, ale přece jen. Měla bych si zajít ke gynekologovi, pomyslela jsem si. Už jsem tam rok nebyla.

„Tak se sbalte a jedeme,” slyšela jsem náhle hlas mužova přítele. Rozplakala jsem se radostí. Okamžitě jsme vyrazili do vesničky položené uprostřed lesa, k malému bílému domku s velkou zahradou, který měl být naším novým domovem.

Auto zastavilo před červenými vrátky, která nám zavrzala na pozdrav. Uprostřed dvora se majestátně rozvaloval obrovský kocour. Jak jsem zjistila později, byl tak líný, nebo spíš tak hrdý, že ani nemňoukal. Myši se mu mohly procházet před čumákem a ani nehnul brvou. Rozhlédla jsem se kolem sebe.

„Dobrý den, sousede! Ááá, máte návštěvu,” ozvalo se za námi. Přes plot vykukovala hlava sousedky, za ní jsem zahlédla dva kluky, zhruba ve věku mého syna Mirka.

„Dobrej,” zamumlal Karel a táhl nás do domku.

Domek to vlastně ani nebyl, jen bývalá garáž přeměněná k letnímu životu. Původně tady bydlel Karlův tatínek, který zemřel před šesti lety. Když jsme vstoupili dovnitř, museli jsme dávat pozor, abychom nenarazili hlavou do stropu. Kuchyň velká tak, že se tam vešla jen kamna na uhlí, postel a kredenc. Druhá místnost se dala s trochou fantazie považovat za obývací pokoj. Pokud té fantazie bylo opravdu dost. Začouzené stěny, pavučiny a zápach oleje. Všude se porůznu povalovaly krabice a zbytky rozebraných motorů. V našich očích to byl ovšem palác.

Sedla jsem si na jedinou oprýskanou židli uprostřed a promítla si to, co jsem vidět chtěla. Bílé stěny, sedačku, rozkládací postel, skříně a stůl... Čekalo nás moře práce, ale měli jsme střechu nad hlavou.

„Udělám kafe, mrkněte na zahradu, půlku vám nechám,” dodal náš nový bytný a zanechal nás o samotě, abychom měli čas trochu vstřebat dojmy.

Prošla jsem si znovu domek. Maličký záchod bez pořádného odpadu, verandička, výhled do zahrady. Ten mě fascinoval. Byla jsem městská holka, zvyklá na hluk v ulicích a spoustu lidí. Tady sem tam štěkl pes, u sousedů kdákaly slepice, jednou za dvě hodiny projel autobus. Káně prolétlo nad blízkým polem, kdesi zakřičela sojka.

Vyšla jsem zpátky na dvorek. Vpravo jakési dřevěné polorozpadlé kůlny se dřevem a nářadím, vlevo další dvě z cihel. Zvědavě jsem nakoukla dovnitř, bylo tam složené uhlí. Cestičkou mezi domkem a kůlnami jsem došla na zahradu. Na jedné straně urovnaná půda, zřejmě na brambory, na druhé keříky a stromky. Uprostřed toho všeho obrovská třešeň. Tráva už začínala růst, místy se povalovalo listí od podzimu. Zprvu jsem si ani nevšimla veliké králíkárny. Teď jsem se pousmála při představě malých králíčků v kotcích. Prostě pohoda a klid. To ticho mě fascinovalo. A co teprve ty hory tyčící se naproti nad lesem.

„Tam musí být hub, mámo,” Jarda mě chytil zezadu kolem ramen.

„Už bude líp, dostaneme se z toho,” řekl, jako kdyby tušil, co se ve mně rozehrává. Nový život, život na vesnici. oči se mi zalily a mlčky jsem položila hlavu na jeho silné rameno.

„Kéž bys měl pravdu, kéž by.”

Dopisy Blance

1. máj 2008

Drahá Blaničko!

Jako holka jsem přečetla celou máminu knihovnu, většinou tajně s baterkou pod dekou. Krásná doba, hltala jsem, co mi přišlo pod ruku, a musím říct, že mi to dalo mnohem víc než studium.

Co miluju na Vašich knížkách? Asi mě dostal Váš jazyk, ta láska k rodné řeči. Píšete nadmíru citlivě, poutavě a autenticky. Mělo by se vzpomínat a připomínat. Dnešní doba přepočítává všechno na peníze a to, že nad hlavou proletí káně, nikoho nenadchne. Co já bych dala za to, sedět teď někde na zápraží a pozorovat hory před sebou, nebo si lehnout do trávy u řeky, která si zpívá vodní ódu. Nad hlavou nebe s miliony hvězd...

Když jsme jezdili na Berounku, tak mne vždycky fascinovalo, jak jiné je tam nebe, jak hodně je vidět hvězd. Ta oblast neměla široko daleko žádnou průmyslovou zónu a ten pohled na noční nebe byl fantastický. Sem tam se hvězda utrhla a letěla vstříc zemi. Přávala jsem si přitom zdravou rodinu. Kde by mne tenkrát napadlo, že mi tatínka zabije rakovina a k té Berounce že se už nikdy nepodívám. Ten život letí jak splašený, ale jsem šťastná, že jsem.

Dnes se slaví 1. máj, políbena pod třešní sice nebudu, ale přesto mám takový sváteční pocit.

Milá Blaničko, svěřuji Vám svoji Svlečenou do naha a budu se zase těšit na pár řádků od Vás.

Vaše Ivet

* * *

„Umětse radovat. Ze všeho. Nečekat, že v budoucnu přijde něco, co bude to pravé, protože je možné, že to pravé přichází právě teď a v budoucnu už nic krásnějšího nepřijde...”

Ota Pavel

Milá Ivet,

obdivuji Vaši sílu i důvěru v život. Vaši schopnost radovat se z drobností a z mála. Váš hlas by měli slyšet všichni, kteří se znuděně a bezcílně povalují životem. Nemáte to lehké, a přesto dokážete do písmene naplnit slova Oty Pavla, která mě při „Svlečené” napadla. Já to nedokážu vždycky, ale Vám ať to vydrží!

Jsem ráda, že Vás moje práce potěšily, a děkuji Vám za Vaši upřímnost i schopnost soucítění, za důvěru, se kterou mi svěřujete svoje dílko. Udělám vše pro to, aby se „Svlečená” dostala ke čtenářům.

Ivetko, nepíšete nic o vozíku, musíme ho pro Vás dostat, přece jste to nevzdala? Já se s tím stále nemohu smířit, Váš život přece nemůže ztroskotat na ignoranci jedné lékařky? Kolik takový vozík stojí? Co kdybychom se pokusily založit dárcovské konto, to by přece muselo vyjít!? Nebo uspořádat charitativní koncert - pracovní název „Bez vozíku si k růžím nepřivoním”. Výtěžek ze vstupného je jasný... Vozík... Zeptám se, zjistím. Zatím jsem se obrátila na jednu šikovnou redaktorku, slíbila mi, že se s Vámi spojí, jen se bojím, zda to nejsou příliš optimistické plány. Trochu mám taky obavy, abych Vám nedělala plané naděje. Prostě se pokusíme, ano? Jarní pozdrav

Blanka

* * *

Blaničko, já jsem tak dojatá... Ten název „Bez vozíku si k růžím nepřivoním” vyjadřuje vlastně všechno, co se nám, kteří vozík nemají, honí hlavou. Nemám slov k vyjádření poděkování, kéž bych Vám mohla stisknout ruku! Cením si Vaší pomoci. Jen mi je trochu smutno z toho, kolik takových lidí je a kolik jich zůstane samo... bez pomoci, jen schoulení pod peřinou se svými myšlenkami, se svou beznadějí. Kdybych mohla, rozdávala bych hrstmi tam, kde se nedostává. Dokonce jsem uvažovala o nadaci pro ty, co nemohou mít počítač...

Jsem nadšená a moc, opravdu moc Vám děkuju. Normálně se tu usmívám jak sluníčko, měla byste mne vidět! Vezmu si teď tužku do ruky a pokusím se napsat básničku. ten název je velmi inspirativní. Přeji opravdu nádherné dny a ještě jednou od srdce děkuju za Vaši pomocnou ruku. Ani netušíte, jakou mám radost!

Bez vozíku si k růžím nepřivoním

Bez vozíku si k růžím nepřivoním

a stromy mi stín nedají.

O větru ve vlasech stále jen sním.

Co břízky si dnes šeptají?

Bez vozíku nespatřím chaluhu.

Myšlenku, a ne jednu, v sobě však mám.

Chtěla bych se podívat na duhu,

pocity pak sdělit i vám.

Bez vozíku si k růži nečichnu,

tak kouzelné žezlo v rukou netřímám.

Ale až se jednou řádně namíchnu,

tak na židli kolečka dám…

Dopisy Blance

Státní svátek

Tak dnes tu máme svátek, 8. května, však víte. Sice nechápu, proč je to přehozené na osmého května, ale budiž. Trochu mne šokovalo, jak málo o tom všem lidi vědí. Jsme v tomto ohledu zvláštní národ, pokyvujeme hlavou, radujeme se ze svátečního dne, ale nikoliv proto, že nás kdysi kdosi osvobodil, ale proto, že nemusíme do práce. Dějiny nás už nezajímají a ti, co do práce jdou, i dnes zase slastně chrochtají pomyšlením, že dostanou navrch sto procent zaplacené šichty. Nejsem typ, co nějak zvlášť miluje dějiny, ale přesto.

Udělala jsem si první kafčo, zapálila svou neřest, cigárko, vyčistila klec ptáčka Johnyho („mluvící” neoféma tyrkysová - absolutně neřekne ani slovo), zásobila kočičky granulemi a čistou vodou a přemýšlím.

Jsem skřivánek, večer odpadávám jako hruška. Jenže právě večer a v noci dostávám nejlepší nápady. Zřejmě mám psací úchylkuo) Ráno se dívám z toho mého okna, poslouchám kapelu ze stromků před domem a jsem tak ráda, že mne třeba bolí záda. Bolí, ale jsem, jak se říká.

Již od včerejška mám pocit, jako bych měla vylétnout ven mezi lidi. Jsem hrdá sama na sebe, že jsem dokázala odbourat morfinové prášky. Je to mé malé vítězství, závislost na nich je strašná, abstinenční příznaky šílené. Horko, zimnice, bolesti. Už je to pryč, bolesti kupodivu nemám. Nebo jsem si na ně natolik zvykla, že je nevnímám.

Milá Blaničko, připadá mi, že jsme vrstevnice, kamarádky, které spolu chodily do základní školy, pak se neviděly dvacet let a potkaly se díky internetu. Zvláštní pocity.

Dnes jsem se tak zamyslela nad svým dětstvím, vůbec se mi poslední dobou vracejí vzpomínky. První foukací harmonika, první mrkacípanna, první a jediný zlatý prstýnek, velká to vzácnost v naší rodině. Hrdě jsem ho nosila a ukazovala světu.

Pak mi z něj vypadl kamínek a prstýnek jsem schovala do hrníčku. Kam zmizel, pámbu ví a i z těch vzpomínek zbyly v paměti už jen střípky...

Maminčina černá hodinka, když tatínek chodil do večerní školy, aby si doplnil vzdělání. Pak internát, tři roky pedagogické a moje velká radost - hra na klavír. Milovala jsem to. Jenže bláznivé chování puberťačky a neuvědomění si toho, co je v životě podstatné, mne nakonec ze školy odvedly. Pak už jen období, kdy jsem si připadala jak hadr na podlahu. Poštovní doručovatelka, svačinářka, uklízečka, skladnice... A kupodivu, tenhle sklad stavebnin mi přirostl k srdci. Milovala jsem tu práci, srovnané obklady do výšek, psaní výdejek, přebírání zboží. Byly jsme tam celkem tři a dvě jsme onemocněly stejnou nemocí, co tomu říkáte? Proslýchá se, že to bylo kvůli uskladněným azbestovým deskám, které jsou karcinogenní. Kdo ví?

Ale kontakt s lidmi se mi moc líbil, byť to byli jen chlapíci, kteří neřekli slušné slovo a hulákali na celou halu. Bylo mi moc líto, když začali propouštět a jednou z „postižených” jsem se stala i já.

Ale dost vzpomínání, venku je krásně a já mám klid na duši. Přirostla jste mi k srdci, Blanko, děkuji, že jste! Doufám, že „Svlečená” zaujme, ani ne tak kvůli mé osobě, jako kvůli tomu, že je nás takových hodně, a nikdo o nás neví.

Krásný den

Ivet

BOLEST A JEŠTĚ BOLESTIVĚJŠÍ PONÍŽENÍ

Poznávání sousedů i štamgastů místní hospůdky bylo jedním z kladných zážitků té doby. Díky své nátuře, vesměs kamarádské a otevřené, jsem brzy získala přátele mezi místními ženami, a hlavně muži. Jak jinak. Městská holka mezi uštvanými vesničankami! Ve finále však všechno dopadalo úplně opačně. Místní v klidu posedávali před hospůdkou a já pospíchala do krámku, který byl otevřený pouze v určitou dobu. A honem domů, naštípat dříví, zatopit, a to nemluvím o mé nové velké vášni - králíkárně. S jakou hrdostí jsem si zakoupila na inzerát první velkou samici s tím, že zřejmě brzy bude mít mladé! Nutno podotknout, že jsem ji rozmazlovala pampeliškami a čerstvou travičkou, abych zhruba po měsíci zjistila, že to není ona, ale on. Napodruhé jsem byla rozvážnější a vzala si s sebou odborníka.

Půlrok byl natolik hektický, že veškeré moje zdravotní problémy prostě musely ustoupit stranou. Děti si zvykaly na nové bydlení i na ranní vstávání, aby dojely včas do školy. Manžel poznával sousedy a studené pivo v místní hospodě. Abych pravdu řekla, nevěnovala jsem tomu až tak velkou pozornost, nových dojmů bylo tolik, že jsem nevnímala čas.

To ráno, kdy přišlo první varování, jsem jako obvykle vypravila děti do školy. Zahrádka už volala po jarní údržbě, tak jsem procházela cestičky a hrabala zbytky listí. Tam dám ředkvičky, kedlubny, tady bude mrkev a petržel s cibulí. V duchu jsem si plánovala nádhernou zahrádku, plnou užitečných i okrasných rostlin. Vrátila jsem se zpátky na dvorek, za oknem jsem zahlédla Karla, jak na mne zamával. Usmála jsem se, opětovala pozdrav a šla poklidit „náš baráček”.

Zbývalo ještě nasekat trochu trávy pro králíky. Vyšla jsem na louku před domem. Sehnula jsem se a prvně sekla srpem. Jako by mi někdo vrazil do třísel nůž.

„Proboha, co se děje?” Svezla jsem se do trávy a zadržovala slzy.

„Mámo, co je ti?” Jarda stál, opřený o kolo, na zádech batoh s pivem.

„Nevím, bolí to,” sykla jsem mezi zuby.

„Co tě bolí, že ty ses sekla. Já ti říkal, že to udělám sám!”

Pomalu jsem se zvedala ze země. Dobelhala jsem se až k němu, ruku si stále držela v pravém třísle.

„Zas ta tvoje jizva, to by něco chtělo.”

Zvedla jsem oči a jen mlčky zavrtěla hlavou. „Budu muset k doktorce, udělala se mi tam nějaká bulka,” dodala jsem a smutně odkráčela domů. Zůstal stát na místě a já byla ráda. Nechtělo se mi o tom mluvit a hrdlo mi sevřel strach.

Dny ubíhaly jako voda, starosti o děti i živobytí byly pro mne momentálně důležitější než já sama. Zdálo se mi, že se jizva umoudřila, i když, koupat jsme se mohli jen jednou za čtrnáct dní, aby se ušetřila eklektřina. Náš bytný byl sice hodný a já mu nikdy nepřestala být vděčná, ale přece jen jsem občas měla pocit, že jsme pro něj jen levná pracovní síla. Jeho neočekávané vpády do našeho domečku mi začaly neuvěřitelně vadit. Nemohl spát, přišel a vysedával do noci u nás. Potřeboval poklidit, nemohla jsem odmítnout. Vděk zavazuje a představa, že budeme vyhozeni zpátky na ulici, mi zavírala ústa v momentech, kdy jsem toho měla dost.

„Ivet, jsi tam?” ozvalo se ze zahrady.

„Jo, děje se něco?”

„Jedu do města, nechceš jet se mnou?” „Hned jsem tam!”

Pohodila jsem hadr do umyvadla a snažila se dát trochu do kupy. Přece jen život na vesnici člověka otupí, co se týče parády. Když jsem si natahovala rifle, jizva se opět ozvala. Pořádně. Co kdybych si rovnou došla k doktorce, třeba mě vezme. Místo kalhot jsem si oblékla šaty.

„Ty jdeš někam do vinárny?” ozvalo se mezi dveřmi. Zase se neobtěžoval ani zaklepat.

„Ale ne, vyhodíš mě na středisku, viď?” dodala jsem a popadla hřeben.

Vyšli jsme na dvorek a já otevřela branku. Karel vyjel z garáže a otevřel mi zevnitř dveře auta. Očima jsem přehlédla dvorek. Stejně je tu krásně! Narcisky u domku už pomalu odkvétaly a jabloň u studny nabírala do květů.

Karel mě vysadil u střediska, domluvili jsme se, že se sejdeme zase na náměstí u cukrárny. Jeho silná cukrovka a injekce inzulínu mu sice nedovolily sladké potěšení, ale občas zhřešil s vědomím, že mu bude následující dny mizerně.

„Tak tady už jsem nebyla, ani nepamatuju,” pomyslela jsem si. Vyjela jsem výtahem a jako svázaná došla až ke dveřím gynekoložky. To už se otevřely dveře a vyšla sestra. Vysypala jsem na ni svoji prosbu.

„Mám určitý, dost bolestivý problém,” dodala jsem pro jistotu a prosebně se na ni podívala.

„Posaďte se, zeptám se.”

Trpělivě jsem usedla na lavici, potaženou popraskanou koženkou, a zhluboka se nadechla. Měla jsem strach, proč to zapírat. U žaludku tlak a ruce se mi chvěly.

„Bože, ať to dobře dopadne,” myslela jsem si, když jsem se svlékala v malé kabince. Stála jsem bez spodního prádla bosá na ledové podlaze a měla zase ten nutkavý pocit - utéct. Prostě utéct!

Konečně jsem stanula tváří v tvář doktorce.

„Tak copak vás přivádí?”

Vysypala jsem ze sebe všechno naráz, jako by mě honil. Vysvětlila jsem, že se mi na jizvě po porodu udělala nějaká bulka a bolí tak, že pomalu už nemůžu pořádně chodit. Doktorka si mě přezíravě poměřila.

„Je mi líto, vzít vás nemůžu. Pokud vím, nechodila jste k nám na preventivní prohlídky, takže... Je mi líto.”

„Ale já jsem neměla kde bydlet... Žádnou pozvánku na kontrolu jsem nedostala, a jestli jste mi ji poslala na starou adresu, ani dostat nemohla.”

„Je mi líto. Nechodila jste na prohlídky. Vyřadili jsme vás z evidence, máte smůlu.” Doktorka trvala na svém, stála jsem před ní jako před vrchností a cítila se trapně a poníženě. Se slzami jsem zkusila poslední pokus:

„Mám opravdu veliké bolesti, vezměte mě. prosím!”

„Je mi líto, jedině že byste zaplatila poplatek, sto sedmdesát korun, my vás znovu zaregistrujeme a já vás vyšetřím.”

„Nemám u sebe peníze.”

„Tak přijďte, až je budete mít!”

„Děkuji za pomoc,” pravila jsem hrdě a se vztyčenou hlavou šla zpátky do kabinky. Teprve tam jsem se svezla na židli a slzy se spustily proudem. Cítila jsem se bezradná a nesmírně ponížená. Po chvilce jsem se přinutila obléknout.

„Na shledanou,” usmála se sestřička, a já jen suše pronesla: „Sbohem!”

Dopisy Blance

Květinový den

Milá Blaničko, ano, máte pravdu, dnes je 14. května, Květinový den, Den proti rakovině. Srdce se mi sevřelo dojetím, že jste nezapomněla. Kde já bych si někdy myslela, že mne den co den bude provázet Vaše radost i přátelství.

Ano, Den proti rakovině. Ale nemyslím na to. Raději jsem se dnes dívala na nějaké fotografie z přírody a bylo mi, jako bych tam opravdu byla, volná a svobodná. Po tom se mi stýská, přiznávám. Mít malý bílý domek se zahrádkou, ať si tam prší, ať hromy bijí... Znovu moct zrána vypouštět svoje tři kachničky a dívat se do dálky na hory! I když jsem byla chudá jak kostelní myš, byla jsem bohatá tím, co mi bylo dopřáno. Dokázal mě potěšit i obyčejný kvítek ve skleníku. Obyčejný, jak to - obyčejný? Byl nádherný, jak se tak hlásil k životu!

Píšu jen dvěma prsty, ale píšu, zbavuje mě to všeho, co je ve mně špatné, a otevírá to dvířka k životu a k lidem, k lásce k nim. Zní to jak z knížky, aleje to tak.

Chtělo by se mi každého obejmout a říct mu: „Podívej, člověče, jak je na světě krásně!”

Mám tolik snů, ale to asi každý z nás. Bylo by smutné, kdybychom neměli na co se těšit. A kdybychom vůbec přestali snít.

Dnes jsem se pustila do dalšího pokračování „Svlečené”, ale po dvou kapitolách jsem toho nechala. Nechce se mi vzpomínat na smutné věci. Venku je krásně, sluníčko pálí ostošest, někde dole křičí děti. Prádlo se vzdouvá na balkonech a mráčky utíkáčky mi plujou před očima jak včerejší den.

Myslím, že na vzpomínání se hodí dny deštivé a zamračené. To se pak mračím spolu s počasím a dostávám ze sebe to smutné, co tam zbylo.

Pusu od Mejse - Ivet

Mám se ráda

Sedím a pozoruji malou holčičku, jak maluje obrázek. Soustředěně se dívá na kresbičku a já jen žasnu. Modré sluníčko a červená tráva, proč? Pročpak je sluníčko modré?

„No přece, aby mu nebylo moc horko, je zabalené do vodičky,” odpovídá holčička. Přitom se zaujetím cumlá konec pastelky, kterou právě namalovala svůj malý barevný svět. Svět, ve kterém si ona sama určuje svá pravidla. Svět, ve kterém není místo pro černou barvu.

Zkusím být jako ona. Začnu mít ráda všechno kolem. Začnu mít ráda i sama sebe. Přehlédnu šedivý vlas a přestanu počítat vrásky kolem očí. Zarudlé šrámy přetřu na žluté. Promluvím s papouškem, i když vím, že mi neodpoví. Napíšu aspoň jeden milý pozdrav a nebudu čekat na odpověď. Dětem řeknu, jak moc je mám ráda, a nebudu čekat vděčnost. Zvednu telefon a zavolám kamarádce, kterou jsem dlouho neslyšela. Že je řada na ní? Tak ať!

Nebudu zapínat televizní noviny a rozčilovat se nad politiky. Pustím si písničky, které umím nazpaměť, a budu si je potichu broukat. Zavzpomínám na své blízké a v duchu jim popřeji hezký den. Zapomenu na bolavé klouby a bolesti hlavy. S klidem vypíšu složenky na další měsíc a nebudu přitom počítat, kolik mi zbude. A hlavně:

Každé ráno se pochválím a pohladím po tváři. Vezmu si pastelky a začnu malovat. Modré sluníčko a červenou trávu. Ten obrázek září. stejně jako teď já.

Stejně jako můj malý svět.

Vzpomínka na smrt

Ležíš

a díváš se

do zdi

jak bílou stěnu

skvrny hyzdí

V očích morfin

se ti blýská

smrt zlá

pěkně zblízka

na ústa dává ti svou dlaň

Jak šípem zasažená laň

se ti život vzdává

a sílu

ti jen víra dává

SE SKLOPENOU HLAVOU

Moje hrdost mi nedovolila, abych se vrátila zpátky tam, odkud mne vyhodili.

Trpěla jsem jako zvíře, především duševně. Ponížení a nepochopení mne bolelo víc než ta zatracená jizva. Objeli jsme ještě dvě lékařky, které mne nevzaly jen proto, že jsem byla nad stav nebo mimo oblast jejich působiště.

Opět jsem se vrátila k zaběhnutým rituálům, ke svým zvířátkům a k práci na zahrádce. Vždyť bylo jaro, moje nejoblíbenější období. Múza poezie mi seděla za krkem jak umělá kožešina a já pobíhala po zahradě s motyčkou a tužkou za uchem, s cárem pomačkaného papíru v kapse, abych si aspoň spěšně poznamenala pár rýmů.

A dny ubíhaly. Krmení králíků, shánění dřeva, práce okolo domku. Vesnický život je tvrdý chlebíček, obzvláště v takovém provizoriu, kde jsme bydleli. Střecha děravá, podlaha jak led i v létě, sekání trávy na seno, sušení a spousta dalších tak potřebných věcí. Bolest v tříslech otupěla, nebo jsem ji přestala vnímat, nevím, ale bulka rostla a rostla. Pořád jsem doufala, že je to jen něco podkožního a že se to časem vstřebá.

Nevstřebalo, ba právě naopak. Doba prázdnin a nesnesitelná vedra mi dávaly natolik zabrat, že jsem jen s obtížemi došla do obchodu nebo s dětmi k rybníku. Milování se stávalo nepohodlnou a bolestivou záležitostí. Můj Jarda stejně dával přednost popíjení lahvového piva.

„Do práce půjdu, až sem přijde někdo z pracáku!” tvrdil.

Veškeré finance ležely tedy na mých bedrech. Stále častěji jsem zažívala dny, kdy jsem se raději nenajedla, jen abych měla na jízdenky a jídlo pro děti. Ovšem pocit, že máme kde bydlet a že se přes to všechno máme rádi, byl stejně k nezaplacení.

Můj stav se začal rapidně zhoršovat. Únava na mne sedala i v pravé poledne a to, co jsem dřív svedla levou rukou, jsem dodělávala jen s velkými obtížemi. Musela jsem se vrátit s prosíkem k jediné možné lékařce.

První školní den po prázdninách, první cesta do města. V kapse jsem žmoulala rovných dvě stě korun a cítila - ponížení, vztek, bolest a strach. Došla jsem ke dveřím, o kterých jsem si myslela, že je už v životě neuvidím, a zaklepala.

„Moment.”

Stála jsem jak sloup, nohy ztuhlé a v tváři jistě patrné utrpení. Mladá žena s malým klučinou se na mě soucitně pousmála.

„Není vám dobře, to na vás vidím, posaďte se!”

Konečně se otevřely tolik proklínané dveře a sestřička mi pokynula hlavou. Vešla jsem do ordinace a jen hlesla:

„Chtěla bych se zaregistrovat, už jsem u vás jednou byla a doktorka mne vyřadila z evidence.”

„Proč ne, máte sto sedmdesát korun?” zeptala se sestřička a prohrabovala se v papírech.

Zase jsem stála uprostřed maličké místnůstky, zase mne zábly nohy na studené podlaze. Ale bylo mi všechno tak nějak jedno. Chtěla jsem jen mít ode všech a ode všeho pokoj.

Konečně mě doktorka zavolala do známé ordinace, kde jsem už jednou ztratila svou důstojnost. Kupodivu se na mne usmála a zeptala se na obtíže. Opakovala jsem to samé, co zhruba před rokem, a po výzvě jsem se položila na lehátko.

„Tak to jsem ještě neviděla, můžu si vás vyfotit?” slyšela jsem doktorku.

Jen jsem kývla a zeptala se: „Je to hodně zlé?”

„Teď vám nic neřeknu, odebereme vzorky a pošleme je na histologii. Proč jste, proboha, nepřišla dřív?”

Otázka mne uzemnila. Chtělo se mi brečet a řvát, ale přemohla jsem se a zopakovala, jak to tehdy bylo...

Neřekla nic. Prohlídka skončila a já se mátožně sesunula z lehátka. Bolelo to jako čert. „Přijďte pozítří, budu mít výsledky,” jsem slyšela jako ve snách a odpotácela jsem se zpátky do kabinky. Zůstala jsem stát opřená o stěnu a nabírala dech. Mám to za sebou, to nejhorší mám za sebou, opakovala jsem si.

Během následujících dvou dnů jsem sbírala síly na nevyhnutelnou rozmluvu s rodinou. Nevěděli, netušili, co se ve mně a se mnou odehrává. Spíš je překvapilo moje nepředvídatelné jednání. Chvilku jsem se smála z plných plic, aby na mne z ničeho nic sedl splín a slzy se mi řinuly po tváři. Abych pravdu řekla, docela jsem se těšila do ordinace už jen proto, že jsem doufala v bezbolestnou léčbu. Dají mi nějaké prášky, v nejhorším případě půjdu pod kudlu, říkala jsem si.

Člověk míní, nemoc mění. Byly to teprve čtyři roky, co mi odešel táta. Na rakovinu.

Dopisy Blance

Trochu o tatínkovi

Kdysi jsem o tátovi ze samého smutku napsala povídání jen tak do šuplíčku. Já Vám je pošlu, chcete? Tady je:

Tati, počkej... Pomalu se otočil a odcházel. Hlavu smutně sklopenou. Stála jsem na místě jak přikovaná.

Nejdřív jen tak pokašlával. Dlouho a vytrvale. Nojo, to ty zatracené cigarety, mysleli jsme si pokaždé. Blížil se mu odchod do důchodu a poslední lékařská prohlídka. Taková ta klasika - vyšetření krve, moče a rentgen plic. Nikdo nic netušil.

Ten den jsem s tátou měla schůzku ve městě. Sedli jsme si spolu v cukrárně jako kdysi, když jsem byla malá. A tam mi náhle řekl: „Ivko, musím do Chomutova! Mám nádor na plicích. Mámě nic neříkej, chci jí to říct později sám.”

Nechápala jsem, proč do Chomutova. Jaký nádor? Co tam bude, proboha, dělat?

Nevěděla jsem vůbec, co je to za nemoc a jaké má konce. Tátův hlas zněl tak smutně, trochu bezradně, ale smířeně. Dívala jsem se mu do tváře a v očích měl slzy. Pomalu se zvedl a odcházel.

„Tati, počkej!” zavolala jsem, ale ani se neotočil. Možná jsem ho tenkrát měla zastavit a nechat ho vypovídat. Od té doby už jen mlčel. O nemoci, o bolestech, jež ho provázely, o smrti, kterou tušil. Nedokázal vzdorovat a byl na to sám.

Kdyby člověk tušil to, co vím teď...

Odešel osm měsíců po stanovení diagnózy. Deset dní před Vánocemi.

Poslední měsíc už s námi myslí nebyl, spal, a to bylo dobře. Býval to silný a sebejistý muž, neunesl by pohled sám na sebe.

Včera v noci se mi vrátil! Stál na kopečku, v rukou sportovní tašku. Došla jsem k němu a říkám: „Tati, kam jedeš?”

Otevřel tašku a v ní měl naskládané všechny svoje věci. „Už je to dobré, svoje jsem už udělal, už mě nepotřebuješ,” řekl mi a zase odcházel. Úplně stejně jako tenkrát. Teď už jsem na něj nevolala...

PROMĚNĚNÁ JISTOTA

Ty dva dny po prohlídce utekly jak voda. Moje utrpení nebylo až tak veliké, věděla jsem, že mne čeká léčba a uzdravení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svlečená do naha - Pravdivý příběh o životě a boji s rakovinou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.