Radvan Bahbouh

Pohádka o ztracené krajině
Psychologie sebekoučování

I I . v y d á n í

© Radvan Bahbouh,2010© Illustrations:Jaroslava Bičovská, 2010
© konverze ePub eReading.cz, 2011

ISBN 978-80-86149-68-4

Od svého narození vlastníme rozsáhlé pozemky, kterým jsme však věnovali tak málo pozornosti, až jsme na ně dočista zapomněli. A tak se tísníme na malém kousku půdy, u skládky, na niž každý večer vyvážíme netříděné zbytky toho, co jsme zažili. Je na čase ztracenou krajinu znovu najít. Tato kniha k takové cestě vyzývá. Napsal jsem ji pro děti i pro dospělé. Pro děti formou pohádky, kde jsou důležité poznatky – jak už to u pohádek bývá – skryté v příběhu. Pro dospělé jsem si dovolil tyto poznatky odkrýt a zpřístupnit. A pro ty dospělé, kteří si chtějí informace prověřit či prohloubit, jsem tyto poznatky komentoval a doplnil odkazy. Nechám na čtenáři, kterému seznámení se sebekoučováním dá přednost. Tuto knihu věnuji Martině, Johance, Amálce, Aramovi a Anežce s podě kováním za to, co jsme spolu prožili a prožijeme, a Darkovi s vděčností za čas, který byl s námi.

Radvan Bahbouh

Díl I.

Psychologie sebekoučování

Sebekoučování

Čas od času se chceme naučit něco nového. Ať už je to sport, řemeslo, cizí jazyk, představujeme si, jak by bylo krásné, kdybychom to mistrně zvládali. A tak vyrazíme na dlouhou cestu. Půjde-li o trochu složitější činnost, bude nám trvat asi deset hodin, než pochopíme, oč jde, sto hodin, než budeme pokročilejšími začátečníky, tisíc hodin, než budeme moci prohlásit, že to umíme, a deset tisíc hodin, pokud bychom chtěli dosáhnout mistrovství. Nelze se divit, že většina lidí na takto dlouhé cestě nedojde tam, kam původně zamýšlela. Někde se zastaví a zbytek s odkazem na nedostatek času vzdají. Ale co když je to jinak?

Jeden můj známý byl vášnivým hráčem squashe. Každý týden jednou dvakrát vyrazil s přáteli, aby se při této hře výborně odreagoval. Zvláště s jedním z jeho kamarádů byly zápasy dramatické – oba rádi vyhrávali a přitom byli na srovnatelné úrovni. Protože chtěl porážet svého kamaráda pravidelně, rozhodl se, že bude tajně trénovat. Na první hodině tréninku se doporučený trenér chvíli díval, jak hraje míčkem o stěnu, a pak mu řekl: „To, co tu předvádíte, není squash; tohle je pinkání.“ Touto jedinou větou oddělil squash od dosavadních kladných pocitů, které si s jeho domnělým zvládáním můj známý spojoval. Naštěstí je to člověk s velkou vůlí, a tak se rozhodl, že se squash právě od tohoto trenéra naučí. Výsledek se brzo dostavil: začal pravidelně prohrávat. Když si stěžoval trenérovi, dozvěděl se, že když zasahují do všech jeho zlozvyků, nemůže očekávat, že bude vyhrávat, nakonec však bude hrát – na rozdíl od svého kamaráda – skutečný squash. Trenér mu doporučil, aby dočasně přestal s kamarádem hrát a aby přidal na trénincích. Když se po čtvrtroce zdálo, že nejen stále opakuje své zažité chyby, ale ještě se objevují chyby nové, oslovil dalšího trenéra. Ten dosavadní postup nezpochybnil, ale navrhl, aby se více věnovali skutečné příčině, a to ztuhlému ramennímu kloubu, který začali uvolňovat sérií cviků. Po půlroce měl tedy dva trenéry, se kterými trénoval v průměru dvakrát týdně, a se squashem chtěl skončit, protože dospěl k tomu, že na squash nemá talent. Po našem krátkém rozhovoru se rozhodl, že přestane trénovat a začne opět hrát. Hraje dosud. S kamarádem, který nijak intenzivně netrénoval, jsou již zase nastejno.

Nic proti trenérům, učitelům, psychologům, lékařům, konzultantům a dalším odborníkům. Občas dokážou pomoci, ale nesmí se to přehánět. Je jasné, že ten, kdo si vydělává nějakou službou, ji nabízí. My bychom však měli poznat, kdy má pro nás taková služba ještě hodnotu, a kdy se naopak může stát překážkou. Chceme-li něčeho dosáhnout, musíme si především umět pomoci sami. A pokud chceme něco změnit, musíme být sami sobě všímavými průvodci. Pak zjistíme, že to, čeho v životě dosahujeme, není ani tolik funkcí času, ale funkcí naší chuti. A že neexistuje jedna dlouhá cesta, ale mnoho cest, které nás k cíli dovedou za dramaticky rozdílných podmínek. Také si povšimneme, že šťastné okamžiky, kdy nám jde vše od ruky a přitom nás to baví, nejsou náhodné, ale že je lze přivolat. Právě tomu se věnuje sebekoučování.

Rovnice koučování

Koučování slouží k tomu, abychom efektivně dosahovali cíle. Schopnost konat práci je dána naší energií. Ne každá energie se však proměňuje ve výsledek. Mnohdy o něco usilujeme a dlouhodobě se nám nedaří, jindy dosáhneme téhož efektu za malou chvilku. Kolísání naší výkonnosti je fakt, který si všichni uvědomujeme. Většinou ho však přijímáme jako náhodu, kterou nemůžeme ovlivnit. Prostě máme své lepší i horší hodiny a dny. Pochopení zákonitostí tohoto kolísání by podstatným způsobem ovlivnilo naše zacházení s vlastní energií.

Každý psychologický zákon má své výjimky (včetně tohoto tvrzení ). Přesto se pokusme rovnicí formulovat důležitý vztah, který vysvětlí koučování. Podívejme se na jednu ze zákonitostí, se kterou jsme se kdysi seznámili na hodinách fyziky:

P R Á C E = V Ý K O N . Č A S

Tento vztah je pochopitelný stejně jako obdobný fakt, že ujetá dráha je součinem rychlosti a času. Zatímco čas odbíjí pravidelným rytmem, může se výkon měnit v dosti velkém rozpětí. U lidí daleko více než u strojů jsou jeho změny výrazné a někdy těžko předpověditelné. Na čem je vlastně závislá naše výkonnost?

Před více než sto lety byla objevena souvislost mezi výkonností a vnější stimulací. Vypadá zjednodušeně takto:

Grafem vyjádřená zákonitost nám říká, že se výkon nejprve se zvyšováním vnější stimulace stupňuje, až dosáhne svého optima, a další zvýšení vnější stimulace už výkon sníží. Nízkou úroveň aktivace si můžeme představit jako nudnou situaci, příliš vysokou úroveň aktivace jako stresující situaci a mezi tím se nachází optimální zóna.

Vnější stimulace je vlastně vnější motivace. Daleko častěji se u našich činností uplatňuje motivace vnitřní. Spíše než by nás bezprostředně aktivovaly vnější impulzy, se do činností pouštíme, protože sami chceme. Proto se také s výjimkou řídkých situací, kdy něco děláme pod velkým tlakem vnějších očekávání, nacházíme na levé straně uvedené křivky, kdy zvýšení motivace vede k lepším a přesvědčivějším výsledkům.

Pro valnou většinu činností a situací lze tedy výše zmíněnou rovnici pro vykonanou práci upravit do této zjednodušené podoby:

PRACOVNÍ VÝSLEDEK = MOTIVACE . ČAS

Dovolím si tuto rovnici, která má pro koučování stěžejní význam, nazvat rovnicí koučování.

Dvě cesty učení

Z rovnice koučování vyplývá, že máme dvě možnosti, jak dosáhnout lepších výsledků. Jednou možností je navýšení hodin, které dané činnosti věnujeme. To je cesta, kterou se vydává škola. Chceme, aby děti uměly lépe matematiku? Přidáme jim hodiny matematiky. Chceme zvýšit sportovní výkonnost? Přejdeme na vícefázové tréninky. Zdroje času jsou však omezené. Ztrojnásobení osmihodinové pracovní doby také nevede k ztrojnásobení pracovních výstupů, ale ke kolapsu, protože se děje na úkor času určeného k regeneraci. Navíc je těžké udržet si při velkých časových dávkách vysokou úroveň motivace. Čím déle se něčemu věnujeme, tím menší je – nedochází-li k významným pokrokům – i naše nadšení. A tak se může stát, že zvýšení časové dotace nevede k očekávanému výsledku. Naše motivace věnovat se dané činnosti pak pochopitelně klesá, až se může přiblížit nule. Proto je pak nutné nedostatek vnitřní motivace zvnějšku nahrazovat různými zkouškami, známkami, hodnotícími systémy, které posléze tlumí i zbytky spontánní aktivity. Z původního chtění se stává povinnost a naším přáním je vyhnout se chybám, tedy i činnosti, při které chyby vznikají.

Je ještě druhá cesta, jak dosáhnout výraznějších výsledků. A tou se ubírá koučování. Můžeme zvýšit naši motivaci. Například rozhovorem směřujícím k ujasnění cílů, připomenutím původní vysněné vize, naplánováním nějakého zajímavého experimentu. Takto můžeme nastavit naši motivaci na vyšší rychlostní stupeň, a tím se dostat k cíli dříve. Na této cestě není důležité kolik času, ale jaký čas. Namísto strachu z chyb je zde přítomna radost z experimentování. Tento přístup připomíná učení předškolních dětí, o jehož efektivitě bude málokdo pochybovat. Možná právě proto, že malé děti nevědí, že se učí, zvládnou jazyk, aniž by uměly gramatiku. A odpalují míčky, plavou či lyžují, aniž by dokázaly slovy popsat techniku, jak to dělají. Naučí se malovat a stavět z kostek, aniž by měly naplánováno pravidelných 45 minut, kdy se této činnosti musí věnovat. A neustále se zvídavě ptají namísto toho, aby se snažily vyhnout tomu, že se někdo bude ptát jich. Když je něco přestane bavit, odejdou od toho, dokud nepřijde další impulz. A nesedí u toho nešťastně jako dítě, které dostane za úkol dojíst poslední sousta poté, co už je syté.

V sebekoučování se snažíme vrátit k předškolnímu učení, kdy máme chuť experimentovat, a neřešíme, zda jsme udělali něco správně, nebo špatně. Spořádanou chůzi po předepsané cestě doplňujeme dalšími zábavnými možnostmi stejně jako děti, které křížem přebíhají cestu, aby válely sudy na louce, trhaly jablka, dupaly do louží a lezly na strom. Všechny tyto možnosti nám mohou na cestu nabídnout nový pohled, takže mnohdy zjistíme, že se dá zkrátit. Vzhledem k tomu, že děláme věci, které nás baví, se neomezujeme myšlenkou, že nemáme na potřebné změny čas. Máme jasnou představu, co bychom rádi vyzkoušeli nebo udělali, a nečekáme na cizí komentář. Místo abychom o tom, co děláme, příliš přemýšleli, se do činnosti ponoříme.

Proud a mělčina

Představme si místo prašné cesty řeku, kterou chceme splavit. Někdy nás řeka unáší, aniž bychom se jakkoli snažili. Jindy uvázneme na mělčině a nemůžeme se dostat dále. Stavy, kdy jsme ponořeni do činnosti a všechno bez potíží plyne, jsou mimořádné stavy, kdy přestáváme věnovat pozornost času. Jsou to stavy mysli, kdy jsme nejenom výkonní, ale i šťastní. V psychologii se těmto stavům říká proudění (plynutí). Protipólem těchto stavů je uváznutí. Jsou to delší období, kdy se nám věci nedaří zlepšovat, přestože jim nadále věnujeme hodně času. V řadě činností jsme uvázli na určitém bodě a jsme příliš znavení na to, abychom se od tohoto bodu odrazili. Ať se podíváme na jakoukoli činnost, které jsme se dříve věnovali, není její výsledek dán dobou, která uplynula od okamžiku, kdy jsme se do ní poprvé pustili, ale spíše počtem mimořádných zážitků, kdy jsme byli strženi náhlým přívalem inspirace a během krátké doby jsme se dostali o notný kus dál. Najednou nás zaplavila energie a nás to začalo bavit. A pak opět, podobně jako v dopravní zácpě, ztratíme mnoho času bez viditelného posunu.

Vezměme si třeba cizí jazyk. Přestože jsme mu věnovali velké množství času, většina z těchto investic byla zbytečná. Když nás někdo zkoušel ze slovíček, dělali jsme nudná cvičení, anebo jsme sami sebe přemlouvali, abychom si přečetli kus učebnice. Na druhou stranu jsme zažili okamžiky, kdy nás to opravdu těšilo, kdy jsme prostě chtěli hovořit cizím jazykem, protože jsme cestovali, potkali zajímavé lidi, anebo se připravovali na něco důležitého. Je zarážející, že se naprostá většina lidí domnívá, že na své cestě za zvládnutím cizího jazyka uvázla. A tváří v tvář předchozí investované námaze se jim už těžko daří zmobilizovat se k dalším významným posunům.

Většina lidí takto skončí s malováním. V určitý moment se nevyrovnají s tím, že nemalují tak, jak by chtěli, a pak už nikdy v životě nevezmou do rukou barvy, dokonce ani tužku, aby si něco nakreslili. Kdykoli pracujeme na něčem dlouhodobě, objevují se stavy plynutí i uváznutí. Přestože má vysokoškolský student rok až dva roky zadanou diplomovou práci, nevěnuje se po celou dobu jejímu psaní. Napsání diplomové práce je dáno několika intenzivními tvůrčími sprinty vynucenými rychle se blížícím termínem jejího odevzdání. I při přípravě na zkoušku je výsledek dán občasným ponořením se do učení přerušovaným poměrně dlouhými úseky, kdy brouzdáme na internetu, nesoustředěně přepisujeme učební texty, uklízíme na pracovním stole, voláme spolužákům, díváme se, co je v lednici, hrajeme počítačové hry a vaříme si čaj nebo kávu. A to i přesto, že jsme na začátku vydělili počet otázek počtem dnů s chybným předpokladem, že lidský mozek pracuje rovnoměrně. Jenže jak se dostat do toho výjimečného okamžiku, kdy na všechny tyto neproduktivní strategie zapomeneme a efektivně se něco učíme? Jak se dostat do proudu, anebo jak se mu alespoň trochu přiblížit?

Efekt cílové pásky

Zvyšování výkonnosti s blížícím se termínem odevzdání práce si většina lidí vysvětluje stresem. Je zajímavé, že k zvyšování výkonu dochází i u lidí, kterým se ve stresu pracuje hůře. Vysvětlením není stres způsobený nedostatkem času, ale vidina cílové pásky. Vždyť i při běhu máme zcela odlišné rychlosti v závislosti na délce trati. Jestliže nevíme, jak dlouho poběžíme, musíme své síly šetřit, a tak volíme pomalejší tempo. Když v dálce vidíme cílovou pásku, můžeme mobilizovat všechnu svou energii, protože víme, že již za chvíli budeme moci své síly regenerovat. To je důvod, proč jsme tak efektivní těsně před dovolenou, kdy se nám daří řešit i dlouho odkládané úkoly. Den odjezdu na dovolenou přitom nebývá posledním termínem těchto úkolů, protože si tento den obvykle volíme sami.

Pokud se rozhodneme, že se v nejbližších deseti minutách pokusíme dosáhnout co nejvyššího výkonu a po deseti minutách si odpočineme, budeme pracovat s jinou intenzitou, než když máme před sebou celý pracovní den. Volba cílových pásek je ve skutečnosti na nás. Namísto zdlouhavého a vyčerpávajícího čekání na závěrečný finiš můžeme z dlouhodobého závodu udělat závod etapový, v němž jsou krátké efektivní úseky střídány delšími úseky odpočinku. Důležité je, že se v těchto krátkých úsecích zaměřujeme právě na výkon, který se snažíme maximalizovat. Protože je těžké vysokou hladinu výkonu udržet dlouhodobě, činíme tak jen krátkou dobu. Po každém takovém desetiminutovém či čtvrthodinovém úseku se pokusíme podrobněji vyhodnotit, jak nám to šlo. A pak si odpočineme. Náš mozek však může nad úlohou přemýšlet dále, mimo reflektor našeho vědomí. Takže když se po určité době vrátíme k řešené úloze, zjistíme, že věci, kterými jsme se zabývali, nacházíme v jiné podobě, než v jaké jsme je opustili.

Když po krátkém intenzivním sprintu odpočíváme, neměli bychom cítit vinu za to, že se nevěnujeme práci. Měli bychom takový úsek vnímat jako zónu, kdy je práce zakázaná. Takové zakázané zóny byly dříve předepsány každým náboženstvím. My jsme na jejich význam zapomněli. Člověk by měl namísto času, kdy hodlá pracovat, plánovat čas, kdy pracovat nebude. Cožpak víme, kdy budeme zrovna efektivní? Nevíme, ale můžeme to krátkým sprintem vyzkoušet. Když se energie rozproudí, můžeme výjimečně práci prodloužit. Pokud ne, udělali jsme vše pro to, abychom se přiblížili stavu plynutí.

Cílová páska je vhodná pro trénink záměrného zvyšování výkonnosti. Sama o sobě nevysvětluje, co se vlastně s motivací děje. K tomu potřebujeme trochu účetnictví.

Vnitřní účet

Motivace je stav energie využitelné pro konkrétní aktivitu. Využitelnost neznamená využití. Je to jako s penězi, které jsou také zakonzervovanou formou energie. Někdy nám stačí vědět, že je máme k dispozici, a přitom je neutratíme. Přestože se energie dá těžko měřit, dobře rozpoznáváme mezní stavy jejího nadbytku i nedostatku. Víme, jaké to je být unavení či vyčerpaní. Dobře víme, jak se snažíme svou energií šetřit, když jsme nemocní. A také víme, jaké to je, když záříme a jsme plní chuti do něčeho se pustit. Aktuální úroveň energie si můžeme nazvat vnitřním účtem. Vnitřní účet má oproti účtu bankovnímu dvě velké nevýhody. První z nich je, že nám od něj nechodí výpisy, a druhá spočívá v tom, že je tento účet debetní, takže nás pustí při našem špatném hospodaření i do záporné bilance. Následky se neprojeví hned, ale mohou se postupem času nashromáždit a způsobit nevítaný rozvrat. V hospodaření s bankovním účtem máme rezervy. Něco se však přesto naučíme, protože když špatně hospodaříme, dojdou nám peníze, a tak nemůžeme dál bezhlavě utrácet. Tím jsme upozorněni, že je něco špatně. Horší je to s účtem vnitřním. V jeho případě si mnohdy dlouhodobě neuvědomujeme ani jeho aktuální stav, natož trend našeho hospodaření. Stejně jako výše bankovního účtu není ani stav na vnitřním účtu určen pozvolným ubýváním či přibýváním spojeným s našimi každodenními kroky, ale několika klíčovými transakcemi. Ty jsou spíše než na fyzické námaze či fyzickém odpočinku závislé na informacích, které dostáváme. Jestliže nám přijde nepříjemná zpráva, odehraje se naráz velký odečet. Pokud nám naopak dorazí zpráva příjemná, může tím být ovlivněn nejen zbytek dne, ale i mnoho dnů následujících.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádka o ztracené krajině.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.