Jáchym Topol

Noční práce

Jáchym Topol

Noční práce

© Jáchym Topol, 2001

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-610-8 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 2001, 240. publikace nakladadatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

motto

1. kapitola  /  2. kapitola  /  3. kapitola  /  4. kapitola  /  5. kapitola  /  6. kapitola  /  7. kapitola  /  8. kapitola  /  9. kapitola  /  10. kapitola

tiráž

Ty, Ondro, vidíš támhletu čmouhu přes trávník? Tamtudy se každej večer kutálí hlava. Kdosi ji jednou zved, myslel si, že je to ježek, a za tři dny a tři noci byl na prkně.

GEORG BÜCHNER: VOJCEK

Když se čerti ženili

bylo velké teplo

tancovali rejdovák

až jim z nosů teklo

ten nejstarší Lucifer

jako kozel skákal

až se kopnul do palce

potom v koutě plakal

DĚTSKÁ PÍSNIČKA

1.

Kry rozbíjely břehy, voda pod ledovou krustou v meandrech a slepých ramenech tepala krajinou, v zimě byla řeka v bílé krajině jediným pohybem, kry se převalovaly jedna přes druhou, lámaly se, trčely z nich větve a kmeny stromů. V krách byly kameny a kamínky, hlína, písek, kry do sebe s řeřavým skřípěním narážely, v ledu byly díry plné černé vody, u břehů proud vymlel led nejdříve. V matném ledu zamrzly větvičky, vítr je zkroutil, serval ze stromů, zamrzla tam i malá vodní krysa se špičatým čumákem plným zmrzlé krve, všude tam byl odpad, třísky z naplaveného dříví, potrhané vlasce, pneumatiky, rezavé hrnce, děravé holínky.

Leží v loďce, vedro ho uspává, slyší vítr, vodu všude okolo, slyší hmyz. Plul jen chvíli, zastavila ho změť naplaveného dříví, kořeny vyrvaných stromů trčely do vzduchu.

Kůra ze stromů visela v cárech, na kmenech zůstaly po krách jizvy jak po seknutí, větve stromů šátraly v hlubině, v jámách vody zelenavých mechem a hnijící trávou praskaly bubliny.

Zavřel oči. Myslel na Zuzu. Myslel na ni dlouho a silně, projela jím slast, zkroutil prsty u nohou. Když se mu to v loďce stalo poprvé, vlezl do vody a plouhal se proudem, aby to nebylo vidět. Sundal kraťasy, nechal je máchat ve vodě, ruka mu visela z loďky. U kostela ji viděl poprvé v šatech. Ale tam spolu nemluvili.

Říkal: loďka. Ale tahle pramička byla nahrubo sbitá, čouhaly z ní rezavé hřebíky a skoby, byla to pramička žebračka, zkoušeli na ní dehet a teklo do ní. Kdyby Límani věděli, kde ji má, rozbili by ji. Prokopli by dno, zatížili by ji šutrem a poslali ke dnu. Jednou svezl Malýho, zastavili v slepém rameni, chtěl ven, pryč, třeba i přes třaslavý bahenní břeh, bál se vody, ten se děsil i bělic.

Vykládal, že se mu určitě bude zdát, že se propadá do bahna, že spadl do jedné z bahnitých jam a že se tam teď bude pomalu propadat, zapadne, pořád se bude koukat, jak zapadá.

Ale houby, řekl mu Ondra. Hodim ti prkno, nebo klacek, nebo provaz.

A co když tam nebudeš? namítal Malej.

Ale budu, řekl Ondra.

Ležel v loďce, nechal se unášet proudem, věděl, že loďka za chvíli zas zadrhne, drcne dnem do naplaveného bahna, do dříví strženého letní vodou. Klacky a větve, zachycené tenkými kořeny visícími z udrolených břehů, se hýbaly ve větru. Tohle byl jeho první den v loďce. Všechno mizelo v čase, který měl před sebou.

Podzemní laboratoře vypadaly jako stroj, který udržuje město v chodu. Hned vedle pásů, ze kterých na dopravníky sjížděly úplně nové a čistotou zářící strojky, si otec zařídil dílnu. Pracoval na vynálezu, který, jak zdůrazňoval, byl před dokončením. Jednou Ondrovi svou místnost ukázal.

Je to strohé, viď, až spartánské. Nic jiného ovšem muž, který se chce věnovat své práci, nepotřebuje. To mi věř.

U dveří stály boty, červené střevíčky. Takovým máma říkala lodičky. Tatínek je nohou, jedním obratným pohybem, zašoupl pod postel.

Samozřejmě, práce jde rychleji od ruky, když tu se mnou může být i má nejschopnější sekretářka.

Táta se zasmál. Šťouchnul Ondru do boku.

Jsem rád, že spolu můžeme vést i takovéhle mužské rozhovory, chlapče. Dospíváš, pomalu pravda. Snad to jednou také zažiješ. Zplodíš syna. To já už budu asi nebožtík. To nevadí.

Teď byly dlouhé chodby Patentového úřadu plné otcových spolupracovníků, vybíhali z kanceláří, v podpaží lejstra, tlačili před sebou vozíky se spisy. Stál s tatínkem u okna v jednom z nejvyšších pater.

Tohle si pamatuj. Tohle je historický okamžik, to co vidíš, je skartace. Ondra koukal z okna. Na dvoře Patentového úřadu hořel oheň. Úředníci polévali štosy papírů a rozhořívající se oheň chmatal po tekutině z kanystrů, hnal vzhůru kousky popela a malé ohořelé papírky v letu se měnící v popel.

Náhle otce obklopil houf jeho spolupracovníků. Překřikovali se a drmolili s takovou naléhavostí, že jim Ondra nerozuměl ani slovo. Vmáčkli je do otcovy pracovny. A pak šlo všechno ráz na ráz, otec jako by se uklonil před ohromným kovovým sejfem, který stál ve středu pracovny, a zády zakrývaje složitou kombinatoriku úderníku sejfu několika pohyby bříšek prstů po chladném kovu sejf otevřel. Vyňal černé desky převázané růžovou stuhou, vložil je do aktovky, popadl Ondru za ruku, pokývl směrem ke svým spolupracovníkům a řekl: Konejte svou povinnost.

Vykročil, před zavřenými dveřmi pracovny zaváhal, v jedné ruce svíral aktovku, druhou rukou držel ruku Ondrovu, jeden z pracovníků úřadu přiskočil a dveře otevřel. Šli ven, spěchali chodbou k výtahu, a když sjížděli poslední patro, otec uvolnil ruku z Ondrova sevření, strhl z klopy saka trikoloru, zamumlal: To by opravdu nebylo rozumné, a hodil trikoloru na podlahu výtahu, který se skřípěním zastavil.

Už ve vrátnici slyšel Ondra hřmění, na ulici se změnilo v rachot, v kovový lomoz, uviděli tank. Tank najel na chodník a pásem z něj rval dlažební kostky. Z útrob tanku letěl plamínek, pak slyšeli rachot, kulky ozibávaly průčelí Patentového úřadu, rozbíjely zdi, třískaly do oken.

Otec ho vlekl do jedné z postranních ulic, kudy se teď valil dav, všichni šli jedním směrem, křičeli, Ondra viděl dva muže nést nosítka, blížili se k nim, tatínek ho vlekl proti davu, snažili se těmi lidmi nějak prokličkovat, co chvíli je křičící lidé přimáčkli ke stěně domu, stáli u nosítek, Ondra pod zakrvácenou dekou zahlédl bosé nohy, muži, kteří nesli nosítka, měli přes prsa šerpy s červeným křížem, jeden se Ondrova tatínka zeptal: Jste doktor? Ne, ale potřebuji taxíka… už byli v další ulici, tatínek skočil přímo před rozjíždějící se auto, zastavil ho, strčil Ondru na zadní sedadlo, sedl si k němu, prudkým pohybem zabouchl dveře a s aktovkou pevně stisknutou koleny řekl: Mám pro tebe bojový úkol.

V nemocnici seděl Malej na posteli a usmíval se. Měl na sobě tepláky. Byl učesaný jinak, než si Ondra pamatoval. Byla kolem něj spousta kluků. Malej se usmíval do prosklených dveří. Otec dveře otevřel, šli dovnitř. Ostatní kluci se s chechotem a povykováním rozutekli. Malýho otec z nemocnice vyvezl na vozíku, Ondra se loudal za nima. Sledoval linoleum plné rýh, plné stop po jiných vozících, a čuchal pach nemocnice. Ten měl Malej ve vlasech. Vlezli zase do auta, pořád na sebe pokukovali a už byli u autobusu. Tady na nádraží to Ondra znal. Ale nikdy tu neviděl tolik lidí. Kolem autobusů stály fronty. Lidé se překřikovali a strkali, všichni se chtěli nacpat do autobusů. Z výfuků šel štiplavý smrad, motory autobusů, aut a křik davu, všechno tohle Ondru ohlušovalo, sevřel Malýmu rameno, naklonil se k jeho uchu a řekl: Jedem ven! Malej kývnul, jako že je to jasný. Otec se na Ondru přísně podíval, pokývl, jako by tušil, že tenhle posunek Ondru vbije do země, odběhl, ale už za chvíli se vrátil s řidičem v modré uniformě a společně popadli Malýho a nesli ho do autobusu. Ondra se dral davem za nima, seděl vedle Malýho, vnímal tlačenici kolem, a už jeli, usnul, jako by padal.

Ve spánku mu řev motoru tanku a svistot kulek, řev motoru autobusu a lidský křik splynuly v jednu clonu, spal, snil, celou dobu v hluku, do ticha se probudil leknutím, to Malej ho tahal za rukáv.

Hned byl vzhůru. Autobus zastavil, řidič šel k nim a říkal: Vstávejte, ste tu! Ondra vstal, Malej se nehýbal, řidič ho oběma rukama zdvihl ze sedadla a po pár krocích už byli všichni tři venku z autobusu v trávě.

Copak, copak, povídal řidič, že pro vás nikdo nepřišel?

Ondra se rozhlížel, i Malej snaživě natahoval hlavu, ale to bylo směšný, kam by mohl dohlídnout, když seděl v trávě. V ruce měl papírový pytlík.

Tak to vypadá, že tu budete muset chvíli počkat, řekl řidič. Anebo ty. Di se zeptat. Do vsi je to eště kus cesty. Zeptáš se v hospodě. Prej je tam hospoda. Co čučíte? Váš táta mi dal na pivko, tak se starám. Musim jet. Mějte se. Otočil se, mávl na ně, to už měl jednu nohu na stupátku autobusu, ze sevřené pěsti vytrčil dva prsty, odtáhl je od sebe a švihl paží nahoru. Viktoria, vykřikl. Pak oběma rukama popadl volant. Ondra si prohlížel tváře lidí v autobusu, žasl, jak je tam teď málo lidí.

Spal sem, no, řekl si.

Stál na cestě, ještě v oblaku prachu, který autobus zvířil. Malej seděl v trávě, místama byla zažloutlá, asi vedrem. Teď už horko nebylo. Neviděl ani pole. Nechtěl Malýmu říct, že neví, kde jsou. Tudy do vesnice nikdy nešel. Možná tudy ale jeli autem. Slyšel hmyz. Kouk po Malým. Ten zíral na něj. Ondra se trochu styděl, protože prospal celou cestu. Pokop teniskou kamínek. Zkusil hvízdnout, ale nešlo mu to. Docela dlouho se s Malým neviděli. Popošel k němu a zeptal se: Co to máš?

Tohle mi dali v nemocnici, řekl Malej. Sáhl do pytlíku. Ponožky a tričko, čuchni, jak voněj.

Ondra mu jednu ponožku vytrhl a přiskl ji k nosu. Zachroptěl, jako když se dáví. Smrdí to! Strašně to smrdí. Brrr!

Kecáš, vyjekl Malej a vytrhl mu ponožku z ruky. Kecáš, to mi daly doktorky. Praly mi to. Kam teda pudem?

Uvidíš, Ondra strčil ruce do kapsy.

A Malej řekl: Já mám hlad.

To ti v nemocnici nic nedali?

Dali, ale ráno. Sme u dědy, že jo? Proč sme jeli sami?

A víš, z čeho v nemocnici vařej?

Vařej dobře, řekl Malej a strkal ponožky zpátky do pytlíku. Tam sem jed všechno. Tam vařej doktorky.

Náhodou, řekl Ondra. Náhodou tam vařej maso z mrtvol. Dyž nemocný umřou.

Kecáš, řekl Malej. Tys v nemocnici nebyl, a já jo.

Nezačni mi tu bulet, řekl Ondra hlubokým hlasem. Nebo ti jednu vrazim.

Teď měl vztek. Věděl, že za chvíli bude šero, jo, slunce zapadne a setmí se, nedivil se, že pro ně nepřijel děda, ten se nehnul z domu. Měl vztek, že během všech těch dní, které v bytě proklimbal sám, bez Malýho, zapomněl, že mají jet ven. Nebo mu to táta neřekl?

Chtěl si sednout k Malýmu a říct mu, že viděl tank. Chtěl mu říct, že ho táta vzal do Patentového úřadu a co tam viděl. Malej seděl, vypadal, že bude bulet. Ondra mu z ruky vytrh pytlík, vyházel z něj na trávu tričko i ponožky, jednu za druhou. Nafouk pytlík, prásk! plácnul do něj.

Malej ječel a nadával, Ondra k němu zas tričko i ponožky zakop. Malej je zkoušel nacpat do prasklého pytlíku, nadával Ondrovi, že je kretén a blb, mlel to pořád dokola, teď už skrz slzy.

A přitom celou tu dobu, co byl Malej v nemocnici, se na něj Ondra tolik těšil. Dokonce krámoval v jeho hračkách, čichal k jeho svetrům i bundám. Pořád čekal, že se jednou ráno vzbudí a všechno bude jako dřív. Ráno s mámou udělají snídani, budou se s Malým hádat, pak popadnou tašky a půjdou do školy. Někdy mu bylo líto, že Malýho tolik strašil. Strašil ho před spaním. Měli postele v rohu, hlavama k sobě. Večer se Malej bál usnout a chtěl, aby ho Ondra držel za ruku. Jednou Malej Ondrovi řekl: Sem moc rád, že tu seš. Proč? Protože tě můžu držet za ruku! To ale neni moje ruka! Malej začal vřískat a ječet, nebyl k utišení. Ondra musel rozsvítit, odsunout skříň i židle a ukázat Malýmu, že tam nic a nikdo není.

Když byl v bytě sám, cítil pořád tlak v břiše. Zavíral se na záchodě, hodiny, četl si časopisy, učebnice, knížky, cokoli. Na záchodě neviděl, jak je ten prázdný byt velký. Lehal si na gauč, hlavou dolů, představoval si, že strop s lustrem trčícím vzhůru je podlaha, chodil by tam, musel by přes zeď šplhat ke dveřím. Ležel tak dlouho, dokud v hlavě neslyšel šumění. Zavřel oči a nechal pod víčky vybuchovat červená a žlutá světelná kola. Chodil do Eluzínina pokojíku, polehával zas tam, hlavu v kupě odřených, polámaných hraček. Koukal na holčičku na obrázku. Byla namalovaná pár čarama uhlem. Malá holka. Na hlavě slaměný klobouček. Mámina Eluzína.

Potom, co v bytě nebyla máma ani Malej, chodila tam sousedka. Táta to s ní domluvil. Když ho našla v pokojíku, rázným trhnutím ho postavila na nohy a řekla: Že se nestydíš! Takový velký kluk by měl sedět nad knihou. A prosim tě, pokračovala, vždyť ty mi tu smrdíš! Jak se meješ? Ukaž nehty, jejdamane! Máš špínu za nehty a jistě i tmu na kolenou. A ten krk! Hybaj do koupelny.

V koupelně si Ondra sedl do vany. Četl si další a další díly Mohyly na Marsu. Cestoval s Nemurou vesmírem, dokud nebyla voda úplně studená. Jednou k němu sousedka vtrhla. Popadla kartáč. Bránil se, ale jen ze začátku, pak mu to bylo jedno. Pořádně ho vydrhla, hodila na něj ručník a zahnala ho do postele. Když si myslela, že spí, prohlížela v bytě všechny zásuvky a skříně. Zavřel oči a dělal, že spí, tak dlouho, až usnul.

S otcem chodili na procházky. Povídali si o mámě i o Malým. Takhle se sblížili od té doby, kdy spolu byli na výletě. Někdy došli až k nábřeží, dívali se na řeku a otec Ondrovi řekl co a jak. Také říkal, aby dobu, kterou tráví o samotě, využil k učení. Výsledky ve škole byly příšerné. Ano, příšerné. A otec se tvářil tak smutně, že Ondra měl co dělat, aby se nerozbrečel. Pak se ho otec zeptal: Pověz mi, tenhle život bez matky i bratra, přináší ti něco pozitivního? Ondra řekl, že je rád, že má v bytě dost místa. Otec přikývl a ještě jednou se prošli po nábřeží. Pod mostem bylo plno lodiček a na parníku hrála kapela. Jednou zas půjdem, hochu, všichni třeba na takový parník. Ano, chlapče, všichni společně, řekl tatínek a ještě chvíli se dívali. Pak začalo pršet, tak přidali do kroku.

Ondra nevěděl, kam jedou. Představoval si, že pojedou za Prahu, někam na travnatý kopec, a tam budou hovořit o učení. Pak možná půjdou někam na oběd. Kousal si nehty, vykusoval z nich špínu. Nechtěl tátovi udělat ostudu, to určitě ne.

Nikdy neviděl otcovu rodnou vesnici jinak než v létě. Znal ten kostel, domy i hospodu, když do zdí bilo slunce. Psi ve vedru vyplazovali jazyky, váleli se uvázaní u bud, chňapali po mouchách. Teď jednoho zahlédl, tuláka, běžel podél příkopu u silnice, kožich slepený bahnem. V létě řeku někdy vídal závojem hmyzu. Teď tu moc much nebylo.

Jedli v hospodě. Pořád pokukoval k pultu. Nechali je najíst a pak přicházeli. Přišli se pozdravit s otcem. Každý věděl, že přijeli. Ondra taky zdravil. Sotva je poznával. Byli navlečení do bund, do vatovaných kabátů. Šel k pultu pro kofolu. Podal mu ji Zuzin táta. Pořád čekal, že ji uvidí. Každou chvíli čekal, že uvidí Zuzu. No, běž se projít, řekl mu táta. Čerstvý vzduch ti udělá dobře. Proskoč se na hodinku, no šup! Táta seděl u stolu s panem Berkou, s Límanem. Neposlouchal je. Když byli v hospodě poprvé, nedosáhl nohama ze židle na zem, teď seděl pohodlně, opřel se. Až za chvíli mu došlo, že táta mluví na něj. Dívali se na něj. Všichni, co přišli ke stolu. Jo, řekl a sešoupl se ze židle.

Kopal do drnů, skopával je do vody. Vítr svištěl po poli, hučel mezi větvema stromů. Na hladině dělal vlnky. Vítr roztrh mraky, slunce hnalo po zemi stíny. Střídaly se se světelnými pruhy, mizely v poli. Napadlo ho, že se půjde podívat na loďku. Ale nešel ke kostelu, viděli by ho. Chodil po břehu sem a tam. Přijeli jen na chvíli.

Pak uslyšel Milana. Za sebou. Ani se nelekl. I když bylo šero nebo třeba mlha, většinou věděli, kde je. Možná věděli i o loďce. Ale nikoho z kluků řeka nezajímala.

Hned se otočil, málem vyprsk. Milan měl na nohou černé polobotky, měl sako. Byl učesaný. Hned za ním stál Pavel. A ostatní. Pepa se na něj smál. Měli košile. Měli saka, rukávy jim plouhaly. Vypadali divně. A byla s nima ta holka. Taky se culila.

Dem na pouť, deš taky? řekl Milan. Přijels na dýl? Dem s Květou, řekl Pepa. Zas se zasmál. Ten dneska v poli sedět nebude, napadlo Ondru.

Věděl, že jdou ke stromu. Už s nima takhle jednou šel. Do ohybu řeky ke kukuřičnému poli. Tam stál jenom jeden strom. Tomu místu se říkalo Chlapův břeh. Šli s Malým, s těma nejmenšíma klukama, úplně vzadu. Květa čekala u stromu.

Tehdy šli na pouť do Zásmuk po polní cestě. Slunce pražilo. Dýchali s Malým všechen ten prach, co nohama zviřovali ti před nima. Milan a Pavel odbočili do pole. Šli k řece. Květu viděli už z dálky. Stála u stromu, opírala se o něj zády. Mazejte do pole! otočil se Milan na malé kluky. Zadupal na všechny, i na ty starší, co ještě neudělali zkoušku. Tohle všichni znali, nikdo nic neříkal. Ondra a Malej šli za Pepou a Jindrou, menší kluci běželi za nima. Někteří byli ze Zásmuk. Ondra je neznal. Teď seděli v poli, chechtali se. Skrz kukuřici neviděli na řeku. Mohli se koukat leda na sebe. Věděli, že starší kluci už jsou u stromu. Musíme sedět, je to jasný? poučoval je s vážnou tváří Pepa. Jo? řekl Malej a serval ze stvolu kukuřici. Jindra ho praštil přes ruku. Nejni zralá, ty vole.

Mně mrňavý chutnaj, bránil se Malej. Sou sladký.

Mrňavý se nejedi, Pražáku blbej, řekl jeden Zásmukář. Koukal se na kukuřici všude kolem a pak řekl: Už jí sou vidět kozy. Určitě!

Ty toho tak víš, řekl Pepa.

Vona se svlíká, víš, řekl Zásmukář a šťouchl Ondru do ramene.

Hm, řekl Ondra.

Slyšeli kluky, jak se chechtaj. Květa se taky smála.

Prej má dobrý kozy, řekl Zásmukář a zas do Ondry šťouchnul. Co myslíš?

Hm.

Už si někdy viděl nahou holku? Chtěl by ses kouknout? Bojíš se!

Nech ho, řekl Jindra.

Poser se, Límane, řekl Zásmukář. Slyšíte?

Dřepěli tam mezi kukuřicí. Půda byla vyschlá, drolila se. Pepa seděl na zkřížených nohou. Malej šťoural klackem v zemi. Ze škvíry lezli mravenci. Museli přes ten jeho klacík. Slunce bylo přímo nad nima. Kluky už neslyšeli. Od řeky k nim šel kukuřicí úplně jiný zvuk. Znělo to jako šeptání. Chvíli to slyšeli, chvíli ne. Podle větru.

To je vono, řekl Zásmukář. Už to s ní dělaj. Tohle vona dělá. Jako kočka, dyž se mrouská.

Ale houby, řekl Pepa. Jak to víš?

Chlapi to říkali, řekl kluk. U nás v hospodě. Někerý u toho řvou, tahle ale ne.

Ále houby, řekl Pepa.

Ale jo. Dělaj to s ní. Každej to ví. Chtěl bys taky?

To Ondrovi došlo až za chvíli. Že to Zásmukář říká jemu. Protože ho praštil. Ondra pořád poslouchal ten kvil. Ten zvuk, Květu. Ale teď musel něco dělat. Všichni viděli, že ho kluk praštil.

Všechny neřvou, povidám, řekl Zásmukář.

Ondra se natáhl a praštil ho do ramene. Kluk se ani nehnul.

Je vedro, řekl Ondra. Nevěděl, co má říct.

Počkej, vole, řekl Zásmukář. Tohle je hovno vedro. Počkej, vole, tady bude vedro, vole, že ti slezou vlasy. Hlava ti poteče kůží, vole. Takový vedro v Praze nemáte, Pražáku, vole blbej…

Drž hubu, řekl Pepa.

Zavři mordu, řekl Jindra skoro současně.

De mi to na palici, to vedro, řekl Zásmukář a vstal.

Sedni! vykřikl Pepa.

Děte do hajzlu, Límani, chovejte si Pražáky, držky hnusný, vykřikl Zásmukář, a už stál, už se hnal, skočil do kukuřice, utíkal od nich, jak jen mohl, zakopával o hroudy, dral se kukuřicí, už ho neviděli, jen vrcholky kukuřičných klasů se ohýbaly, zmítaly, kluk zmizel v poli.

Vůl, řekl Pepa. Seďte a buďte zticha, zavelel těm pár klukům. Někteří byli ze Zásmuk. Nejradši by asi taky zdrhli. Ale nemohli. Byli moc malí. Nemohli se jen tak sebrat a zmizet.

Ondra si lehnul na záda, viděl korunu stromu. Pozoroval lístky, jak se chvějou ve větru, připomnělo mu to mraveniště. Bylo to lepší než koukat na zem. V zemi byly škvíry, pukliny. V suchých hroudách se blyštěly kamínky. Všude se válely zažloutlé kousky natě. Jazyk se mu lepil na patro, očistil kamínek od hlíny, strčil ho do pusy, cucal ho. Chtěl být sám v loďce, strčit ruku do vody. To kvůli Malýmu s nima šli. Malej chtěl na pouť, chtěl na houpačky, chtěl se nacpat bonbónama, tureckým medem. Ondra kouk po ostatních. Seděli tam, leželi. Čekali. Už se nic nestalo. Už ten zvuk neslyšeli.

Dete na pouť, jo? řekl Ondra. Jo, řekl Milan. Kluci šli kolem nich, Jindra na něj kývnul. Čau! řekl Pepa. Květa šla s nima. Měla modré šaty. Nikdy ji tak zblízka neviděl. Kluci Ondrovi připadali úplně jiní než loni v létě. Cizí. Loudali se kolem něj. Jako by je viděl poprvé. Milan a Pavel zůstali stát.

Proč ste přijeli? řekl Milan. Přijeli ste auťákem! řekl Pavel.

Proč chce tvuj fotr zpátky ty věci? ptal se Milan.

Co? řekl Ondra.

Vyřiď fotrovi, řekl Milan, že nic zpátky nedostane.

Malej je v nemocnici, řekl Ondra. Přejelo ho auto. Myslel, že tohle by je zajímalo.

Vyřiď mu to, řekl Milan. Otočil se a šel. Pavel taky.

Coural se zpátky podél řeky. Čekal, že na něj zavolaj. Že ho doběhne udýchaný Pepa. Nebo že uslyší Květu. Na to taky čekal. Ale nic se nestalo. Pořád šel. Nechali ho. Vůbec se o něj nezajímali. Vrátí se k hospodě.

Myslel, že ji potkal náhodou. To mu řekla až pak, že ho hledala. Šla se po něm podívat. Taky na něj myslela. Pořád. Celé to léto i pak, když odjel. Myslela na to, jak byli spolu. Nikomu to neřekla. To neřekla ani Renátě. Teď ji štval. Od první chvíle, kdy se na něj podívala. Malej kluk. Kope drny do vody. Klackuje se tu, ruce v kapsách.

Ty deš s nima? Deš taky na pouť? řekla, jako by se viděli včera.

Měl pocit, že to slyší. Slyšel vítr, jeho hučení. Připadalo mu, že slyší ten samý zvuk jako v létě. Že slyší Květu. Že se její hlas proplétá větrem až k nim. To ale neni možný, myslel si. Už kvůli tomu větru všude. V korunách stromů, nad vodou. Vítr svištěl po poli.

Já bych nechtěla, abys tam šel! Proto sem tě šla hledat.

Šel k ní, objali se. Hned ji chytil. Sedli si. Musel si sednout. Možná poznala, že se mu udělalo slabo. Najednou. Teď byl u Zuzy. Cítil, že tohle je to, co chtěl celou dobu. Chtěl mluvit, mluvit, pořád. Nechtěl, aby slyšeli ten zvuk. Objímali se, měli spletené prsty. Bylo to obrovský objímat se se Zuzou. Nic jinýho se mi už do myšlení nevejde, žádný ty věci, říkal si. Pořád jsem tě měl v hlavě, říkal jí. Myslel jsem na tebe. Odstrčila ho. Už se nelíbali.

Já nechtěla, abys tam šel, říkala. To sem nechtěla. Ale proč tu teď s tebou sedim? Stejně vodjedeš!

Měla rozpraskané rty. Voněly jí vlasy. Měla vlasy až na ramena.

Nechtěla sem, abys s nima šel. Víš, proč se tomu místu říká Chlapův břeh? Jedný ženský se narodilo dítě. Teda dítě! Když ho viděli lidi, to bylo hrozný! Hned běželi pro Starou. Stará ho vzala a hodila do vody. To nebylo žádný dítě. Byl to malej chlap, měl vousy, všechno. Stará ho hodila do vody, tak tam zůstal. Jed ryby i pijavice, všechno. Nehnul se od toho stromu. Zůstal tam celý roky. Lidi ho chtěli vodtrhnout, ale nešlo to. Chtěli mu dávat jídlo, ale von nechtěl.

Cože?

Ale prosim tě, řekla Zuza. Dyť to sou kecy. To se říká, aby děti nelezly k vodě. Ale ty furt lezeš k vodě. Věděla sem, kde tě najdu. Seš taky malý dítě. Seš normální?

Co?

Nahnula se nad něj. Opírala se mu o rameno, stála. Sukně teď jako by z ní visela. Přimhouřila oči. Dívala se mu do očí. Uhnul pohledem.

Samý kecy, řekla. Ale zas ho objala. Přitiskla ho tělem pod sebe, k zemi. Hlína ho studila na krku. Dala mu pusu. Trochu ho kousla do rtu. Šátrala po něm rukou. Hladila ho přes kalhoty.

Celý léto s tebou blbnu, říkala mu do ucha. Blbnu, no a co, říkam si. Proč ne? Pak si mi ale nešel z hlavy. Neozval ses. Jak to? Celou dobu. Protože seš malej kluk! Řekla a plácla ho dlaní.

Převalil se na ni. Nekoukala se na něj. U jezu, řekla. Já kráva!

Když byli na jezu, nikdy nešla do vody. Jen koukala, jak plave. Do loďky taky nechtěla. Na jezu spolu byli skoro nahý. Mockrát. Ale teď měl pocit, že je jí nejblíž. Zas ho objala, přitáhla ho k sobě. Pořád měla přimhouřený oči. To ona to udělala, pomohla mu. Celá se pod ním skrčila, jednou rukou si sundala kalhotky. Zas si lehla a přitiskla ho k sobě. Najednou byl v ní. Hýbali se spolu. Nevěděl, co má dělat, jestli tak má zůstat. Kňučela, hýbala se pod ním. Pořád rychleji. Vyhrnula mu košili a vjela mu rukou na kůži. Přitiskl hlavu k jejímu rameni, slyšel svůj dech. Dělal to, co chtěla, pořád, pořád. Pak ucítil křeč, horkou vlnu a pad na ni. Zuza se pod ním celá napjala. Ježišmarja! vykřikla. Ty kreténe! odstrčila ho, sedla si. Celous mě zlil, blbče. Ty blbče. Věděl, že si stoupla. Zastrkávala si tričko pod sukni, oklepávala ze sebe trávu. Pořád měla vztek. Umínil si, že zůstane ležet. Nechce se na ni ani podívat. Cítil, že se sehnula. Pohladila ho po tváři.

Chtěl, aby už byla pryč. Slyšel, jak odchází. Koukal na vodu. Chtěl tam zůstat jen tak. Ale měl by vstát a zapnout si kalhoty. Vítr zesílil. Ohýbal vrcholky stromů, mlátil sebou, počasí se převalovalo ve větvích. Hučelo mu v uších.

Pak slyšel klakson.

Otec stál u auta. U hospody stál hlouček chlapů. Otec otevřel dveře a nervózním pohybem naznačil Ondrovi, ať si sedne. A ať kouká dělat. Pak Ondra uslyšel to mlasknutí. Cáklo na ně bahno. A zas. Další kámen zasáhl auto. To už se otec rozjížděl. Kámen udeřil do skla, ale nerozbil ho. Otec měl zaťaté zuby, sevřené rty. Kameny dopadaly i na cestu před nima. Ale jen pár. Jeli rychle.

Já teda zkusim chodit, ozval se najednou Malej.

Co?

No, já eště nechodil, pocem!

Ondra si k němu stoupl, Malej ho chytil za loket a soukal se vzhůru.

Stojim, hele! Vykřik a svalil se do trávy. To byla řacha, ten auťák mi málem ufik nohy!

Já vim, řekl Ondra. Já myslel, že seš mrtvej.

Pocem! zahihňal se Malej.

A zase se s pomocí Ondry postavil, vykřik: Stojim! a zas sebou švih na trávu. Chechtali se oba. Když Malej upad asi potřetí nebo víckrát, Ondra na něj skočil a chechtali se v trávě, smáli se, vůbec nemohli přestat.

Já! křičel Malej, já puknu!

Já taky, ječel Ondra a chvíli mu bylo od smíchu úplně špatně.

Pak se Malej postavil, a než sebou zas seknul, udělal pár kroků.

Kam teda dem, hele? zeptal se Ondry.

Má pravdu. Nejlepší bude, když vyrazej. Nějak se tam dostanou. Počkaj už jen chvilku. Možná by Malýho moh nýst. Půjdou kolem domků. A možná kolem hospody. Mohla by tam být. Uvidí ji. Zrudnul. Otočil se, aby mu Malej neviděl do obličeje.

Hele, řekl Malej.

Hm.

Vidíš ten prach?

Co?

Támhle, ukázal Malej. Je to daleko. Dycky sem viděl líp než ty! Možná sem někdo de. Počkáme, jo?

Poprvé ji viděl, když byli s mámou a s tátou v hospodě. Každý je k jejich stolu přišel pozdravit. Esenbák Frída přišel i se svým pomocníkem. Nesedl si, ale hlaholil na celou hospodu. Sme na tebe hrdý! povídal a salutoval tátovi. Hergot, Evžene, nechej toho! povídal táta. Všichni se smáli. Esenbákův pomocník taky salutoval. Měl na hlavě čepici s utrženým štítkem. Dědeček Berka si k nim přisedl. Hospoda byla plná. Babky seděly v chodbě na pytlích s bramborama, povídaly si. V chodbě byla skoro tma. Byly tam cítit záchody. Od stropu hospody visely žluté mucholapky plné much. Mouchy s bzukotem lezly jedna přes druhou, svíjely se v tom slizu, pořád chtěly odlítnout.

Chci eště kofolu! řekl a odstrčil talíř.

Tak víš co? řekla máma, dojdi si pro ni. Přisunula k němu peníze. Odloudal se k pípě.

Stála tam holka. Měla sukni a tričko a sandály. Ondra musel mít ponožky a polobotky. I v tom vedru. Stál tam a čekal, až přijde výčepní, ale holka mu řekla: Co chceš?

Kofolu.

Natočila mu limonádu, jednou rukou mu podala sklenici, druhou vzala bankovku, hodila ji do misky a už mu přes mokrý plech pultu strkala drobné.

Odstrčil mince a řekl jako táta: To je dobrý. Rychle se otočil, chtěl už být od holky pryč.

Řekla mu do zad: Á, pán je z Prahy. Jezuskote, to teda děkujeme nastotisíckrát! Mrskla drobné do misky. Slyšel, jak se směje.

Sedl zas pod mucholapky, zády k ní. Snažil se poslouchat, co tátovi říká pan Berka. Byl rád, že ho holka nevidí. Ani se nehnul, dokud necítil, že už není rudý v obličeji.

Co ti je? řekla máma.

Nic.

Neříkej! Seš bledej jak ty stěny tady. Seš bledej jak patník! Chceš jíst?

Ne. Nech mě.

Pak ji potkal u jezu, při jedné ze svých potulek. To ona se s ním začla bavit: Menuju se Zuza. Celé léto byl pak s ní. Když ji neviděl, myslel na ni. Malej byl naštvanej, pořád se plácal na dvorku. Byl tam s mámou. Kamarádila se s holkama, ty za ní pořád chodily. Malej se jim plet pod nohy. Někdy s ním a s mámou musel Ondra na výlet. Když byli s mámou, tak je kluci nechali.

Proč chodíš vždycky až sem, řekla.

Jak víš, že sem chodim?

Holky to říkaly. Skopla sandály, přeběhla po kamenech na jez. Nikdy neplavala. Nechtěla ani do loďky. Někdy vlezli do tůně pod jezem. Tiskli se k sobě. Potápěli se. Když se k němu někdy přitiskla na břehu nebo ho objala, odvracel se od ní. Myslel třeba na brouky v trávě. Nebo v duchu počítal. Tolik voněla. Nemohl zůstat úplně v té její vůni. Nemohl se do ní propadat. Něco by se stalo. V tůni pod jezem byla nejchladnější voda.

A když se vezmem, tak budem bydlet v Praze?

No jasně! Měl co dělat, aby nedrkotal zubama.

Zasmála se a potopila. Vydržela pod vodou dýl než Ondra. Dělal, že je mu to jedno.

Proč ty na mě můžeš takhle šahat a já na tebe ne? zeptal se jí jednou.

Protože sem holka.

Aha. A proč…

Neptej se pořád jak holka.

Myslel na Zuzu, i když byl sám v loďce, kolem se rojil hmyz, myslel na ni, jak roznáší všechny ty piva, jak chodí pod mucholapkama, někdy bzukot vnímal jako jednolitou stěnu, musel hvízdnout nebo tlesknout, aby v tom hučení udělal díru a mohl stěnou projet. Slunce pálilo i skrz zavřené oči, lehl si obličejem na dno loďky, slyšel vodu pod sebou, ten nepřetržitý pohyb, slyšel dunění, s kterým se masa vody valila korytem, skoro usínal, myslel na Zuzu.

Zalezli pod vodu stékající z jezu, chlemstali zpěněnou vodu, co tekla vodopádem nad nima, jazykama jak psi, prskali po sobě, seděli zády přitištění k vlhké stěně jezu a hřmění přepadávající vody je ohlušovalo. Jez byl zděný kameny porostlými pruhy hnědých a zelených mechů, studily do zad, Zuza ležela na něm, tiskla se k jeho hrudi, jazykem ho lechtala všude po obličeji, chtěl ji odstrčit, chtěl vyprsknout smíchy, táhl ji k sobě, kdyby přes ně nepřepadávalo tolik vody, cítil by, jak jí voní pusa, dávala mu malý pusy do koutků rtů, strčila mu ruku za trenýrky, hladila ho tam, pak ho chytla, sevřela. Líbí se ti to? řekla. Jo, vydechl. Cítil na rtech, na obličeji její studenou kůži, taky jí strčil ruku mezi nohy, praštila ho do nosu, strnul, pořád ho hladila, něco říkala, ale mluvila potichu. Taky všude hučela voda.

A vtom Malej vykřik: Bacha!

Ondra uskočil, chlap na kole do něj málem vrazil, Ondra se smeknul z cesty, hned si zaclonil oči, slunce se blýsklo na kovu kola, kolo mu sluneční paprsky bolestivě vmáčklo do očí, chlap, celý v černém, zastavil.

Hochu, co se tu potácíš? Víš ty, jakou má můj stroj brzdnou dráhu? Nic se nebojte, uveze nás! Ty jsi vyrostl! Z tebe už je učiněný eféb! Ale ty sis výškově příliš nepolepšil, to ne. Také ale již rosteš do chlapectví. Co zíráte? Mnoho vody uplynulo v té zdejší Léthé stříbropěnné, co jsme se poznali. To jste byli ještě nevědomí. Však to napravíme! Dej sem dlaň!

Chlap v černých pytlovitých kalhotách komíhal rukama, pořád se hýbal, na loktech a na ramenou vybuloval černé sako, na hlavě měl černý klobouk, zpod klobouku se mu po obličeji řinul pot, to z té rychlé jízdy, napadlo Ondru… chlap k němu napřáhl pravici, ale nenechal ho ani se té ruky dotknout, hned ruku zas zdvihl, dva prsty roztáhl od sebe, švihl rukou nad hlavou a vykřikl: Viktoria! Zdravím vás, kluci. Jmenuju se Polka. Vaše světnička již čeká. A teď! Však vy víte. Stihneme to o chlup! Ale… jak jste to oblečení? Popošel k Malýmu, co pořád seděl v trávě, shýbl se, chyt ho dvěma prstama za teplákovou bundu, zatahal.

My vás neznáme! řekl Malej.

No, já jsem… povídal chlap a konečně pustil tu Malýho teplákovku… váš zapuzený strýc! No! Povolali mne. Ujímám se rodinného gruntu. Těch trosek! A vás jakbysmet. Váš tatík, takový vědátor, což ten má čas? No, řekni.

Malej řekl: Nevim!

Tak vidíš! Řekl Polka. Jak ste to oblečení?

Strejda, myslel si Ondra. Je vysokej asi jako táta, řekl si.

Nevypadáte jako táta, vůbec, řekl Malej.

Že ne? zasmál se Polka. Koukej! A celý se natáhl, udělal grimasu, až Malej vyprsk, a teď se tam procházel, sem a tam, natahoval dlouhé hubené čapí nohy, vraštil čelo… Malej se chechtal, Ondra se taky musel zasmát.

No vidíte, řekl Polka. A viděli. Pořád se museli smát.

Polka vrazil ruce do kapes a povídá: No jo, sme z jednoho vrhu. Ale váš táta je hlava študovaná, kam se na něj hrabu. To víte, já… člověku to nejde přes jazyk, to zapuzené slůvko, ale jsem tak trochu… básník, víte? A cestovatel! No jo.

Jo? řekl Malej. Fakt, jo? A byl ste v Grónsku?

Ale chlapče, chechtal se teď zas Polka a mával rukama, kdežepak? Tos mi dal teďka, smál se Polka, smál se, až slzel, mlátil se rukama do stehen, všichni tři se chechtali a Malej vykřik: Grónsko! Grónsko! A pak Polka mával rukama, jako že už dost a že to stačí.

Hu, tys mi dal, povídal, otřel si oči a vyhrk na ně: Vy to nevíte!

Co nevíme? řekl Malej.

Naštěstí, naštěstí… mumlal Polka a šátral rukama po kapsách saka. Podrž to! křikl na Ondru a vrazil mu do ruky řídítka kola, vytáhl z kapsy kus hadýrku, kloval do něj prstama… Tady máte. Přitáhl si Ondru za tričko, vrazil mu do trička špendlík, ze špendlíku vlála černá stužka, Polka špendlík zacvakl, krokem byl u Malýho, zacvakl mu špendlík za bundu, vstal, popadl kolo a povídá: Hotovo! A nasedat. Už se slunce kloní.

A jeli.

Malýmu klimbaly nohy, seděl vzadu v drátěném koši, Ondru Polka posadil na rám, bradou se dotýkal jeho vlasů, Ondra cítil jeho dech, každé zasyknutí, musel se o Polku opírat, jeli do kopce a teprve teď Polka opravdu zabral, vypnul se na pedálech, vedl kolo do svahu silou a pak slyšeli Malýho: Au, au, au… Polka zastavil a řekl: Tak takhle by to, chlapci, nešlo.

Pak kolo do svahu vedl. Ondra šel vzadu a Malýho v koši přidržoval, chvílema mu dokonce připadalo, že ho nese, ale tak to nebylo, jen ho trochu nadlehčoval.

Na kopci zas nasedli. Nasedli a drandili z kopce mezi prvními domky vsi, přejeli potok. Polka prudce zahnul, jel přímo ke kostelu. Malej se pohihňával, vítr jim fičel kolem uší… jelo se jim dobře. Tady už to znali.

Ještě nikdy neslyšel bití zvonu tak zblízka, nikdy nestál tak, aby ho bití zvonu ohlušilo, pod zvonicí, sledoval průvod, všichni šli k nim, on a Malej a Polka stáli u vykopané hlíny, průvod šel kolem kostela trávou a kopřivama, a když Ondra uhnul hlavou, viděl houštím lesknout se řeku, vzpomněl si na loďku, a to by ho zajímalo, jestli tam ještě je, tam, kde ji ukryl, zatížil šutrem, jestli nezetlela! Jestli ji neukradli! Už byli u nich, všichni v černém, teď se vynořovaly povědomé obličeje, Límani, šli jeden po druhém, vymydlení, v černých kalhotách a sáčkách, na klopách měli černé stuhy, zvon bil, věděl, že celou cestu sem spal, ale v tom bití zvonu stál zas ve cloně hluku, bití zvonu se mu v hlavě mísilo s křikem lidí na ulici, s rachocením tanku, se střelbou, chtěl těm zvukům uniknout, udělal krok, Malej ho chyt za rukáv a to bylo směšný, vždyť to přece Malej se ho musel přidržovat, aby neupad.

A už byli u nich, nejdřív babky, plakaly a bědovaly, všechny v černých šátcích a černých šatech, některé se při chůzi podpíraly. Šli k nim od márnice, v houští a kopřivách nebyla skoro vidět, tmavá chajda přilíplá k bílé zdi hřbitova, teď konečně přišli k nim a sotva spustili rakev do země, zástup se zas pohnul, procházeli okolo nich tři, co tu stáli u hromady vykopané hlíny, a jen Polka hlasitě odpovídal na všechno to: Upřímnou soustrast… a No tak, chlapci… a další řeči a další pozdravy, Ondra je skoro nevnímal, tiskl ruce, které vkládali do té jeho, některé ruce se ho jen dotkly, pokleply ho prstama, někdo jiný mu zas ruku stiskl, pak ho Polka šťouchnul loktem do žeber a Ondra začal stejně jako on a Malej říkat: Děkujeme… všem těm oblekům a černým kloboukům a zíral do tváří uslzeným babkám a pokyvujícím dědečkům, klukům, kteří na jeho: Děkujeme… skoro vyprskli smíchy, pak mu ruce podávaly holky, jedna z nich byla Zuza, skoro ji nepoznal, skoro se lekl, poprvé ji viděl v šatech, stiskla mu ruku, nedívala se na něj, podala ruku Malýmu, pak stiskla ruku Polkovi a jako ostatní zmizela za kopcem vykopané hlíny.

Slunce zapadalo. To bylo dobře. Všichni se na ně dívali.

Vyšli ze hřbitova, sundali černé stužky. Polka je strčil do kapsy. Šli k dědovu domu. Šli podél potoka. Malej zíval. Vrátka skřípala jako vždycky. Na lavičce pod oknem seděl pan Frantla.

Ve světnici to znal Ondra popaměti. Malej už klimbal, pan Frantla s Polkou ho posadili na postel a pan Frantla mu zul boty. Malej se natáh, Ondra vlez k němu. Ani sme se nemyli! pomyslel si, chtěl zavřít oči. Polka se k němu naklonil, povídá: Spinkejte. Zejtra je taky den.

Pak zhasl a Malej řekl: Ruku. Dělej.

Ondra ho hned chyt.

Tys to věděl, jo? říkal Malej. Že je mrtvej?

Ne. Spi.

Nemůžu hnedka spát. Jak to, že je mrtvej?

Byl hrozně starej.

Ale stejně.

Hm.

Hele! Co máma?

Nevim.

Myslel sem, že tu třeba bude. No, neni. Budu spát, jo?

Jo. Já budu taky spát, řekl Ondra.

Hele, ozval se zas Malej. Na co myslíš? Na co myslíš před spaním první den, tak se ti prej vyplní.

Na co myslíš ty?

Já budu myslet na toho mrože. Pamatuješ? Na lvouna?

Jo.

Dýchal ve stejném rytmu jako Malej, aby ho tak líp uspal. Nechápal proč, ale taky si celou dobu myslel, že tu máma možná bude. No, myslel sem blbě, říkal si, radši usnu. Hned se mu to nepovedlo, myslel na časy, kdy byli spolu.

2.

Chodívali za ní, brali jí láhve. Pít začínala odpoledne a večer na svoje skrýše zapomínala. Vzala láhev z prádelníku, napila se, zas láhev schovala, zahrabala pod kupu šatstva, šla dál, popel z cigaret trousila za sebou, nechávala hořící vajgly na stole, na prádelníku, někdy otevřela okno a vajgl vyhodila ven. Okno pak pečlivě zavřela. Nábytek byl posetý vpaly, černými rýhami, i na koberci byly drobné rezavé skvrny po nedopalcích. Chodili za ní, narážela do nábytku nohama, lokty, žebry, všude po těle měla modřiny. Chodili za ní z pokoje do pokoje, občas zůstávala v kuchyni, tam měla láhve za sporákem i za dřezem, tahle místa už dobře znali. Měla láhev schovanou v předsíni za botníkem, jinou za zrcadlem.

V koupelně bylo tolik skříněk s tolika přihrádkama, tolik balíků špinavého prádla, hromady špinavých ručníků a prostěradel, otcovy košile, staré hadry a jejich tepláky a trička, tam všude mohla mít nastrkané malé lahvičky.

Ty Ondra nacházel vlastně náhodou. Malej z nich měl radost. Moc se mu líbily kulaté plechové uzávěry. Když přišli ze školy, Malej hned hodil tašku do kouta a letěl pátrat do koupelny. Ale málokdy něco našel sám. Fňukal a prosil Ondru, aby mu pomáhal hledat. Plechových uzávěrů měl celou sbírku. Mohl je ve škole měnit za obaly od žvýkaček.

Ondra láhve vzal a vylil, sotva se z nich párkrát napila a zapomněla na ně. Vylil je do dřezu, z výlevky bylo cítit víno, spláchl ho vodou z kohoutku.

Ale stejně, řekl Malej, když už leželi v posteli.

Co? zeptal se Ondra.

Proč je máma furt zalezlá v pokojíku a civí na fotku Eluzíny?

To neni fotka. To je vobraz. Je to nakreslený.

Co je lepší? Bejt kluk, nebo holka?

Kluk, řekl Ondra.

Tak proč furt civí na Eluzu?

Už spi.

Stejně to bylo lepší, když pili voba, řekl Malej.

Asi jo, řekl Ondra.

V jednom z těch dávných letních odpolední, kdy byli ještě všichni spolu, jim táta vyřezal vodní mlýnky. Trávili dny v zahradní restauraci blízko jejich nového bydliště.

Předtím táta chodil každé ráno do práce v saku a bílé košili. Teď pracoval v továrně. Přestěhovali se do dělnické kolonie na okraj Prahy.

Ale v zahradní restauraci se jim líbilo. Taky tam žádná jiná nebyla.

Ty kaštany voní jak šílené. Jejich vůně je až neskutečně dychtivá!

A jestlipak víte, mladá pani, že zrovinka pod takovejdlema kaštanama byla založená Komunistická strana Československa? Aha?

Často s nimi ta dlouhá odpoledne trávili i tatínkovi noví spolupracovníci. Především jeho přímí nadřízení, dílovedoucí Dětmar a brigadýr Dudek. Ten z mámy nespustil oči.

Ta vůně… opravdu je až pohlavní. Já miluji přírodu. A vy?

Dílovedoucí Dětmar, obrovský tučný chlap, praštil pěstí do stolu. Dětmar vypadal, že se v holinách, montérkách a v čepici se štítkem už narodil. Objímal tátu. Táta na stole přidržoval sklenice. Na stole byla spousta sklenic, skleniček, láhví, byly tam talíře s párky, košíky s chlebem a rohlíky, sekaná, buřty s cibulí… každý si mohl vzít… a taky si nabírali oběma rukama… lidi, co dělali ve fabrice, chodili do hospody každý den, celé rodiny, po práci… tak se to dělalo, tehdy v létě bylo pořád slunce.

Halejte, řval Dětmar na celé kolo… nejdřív si s chlapama říkáme, inkoust je to bělorukej, co s nim… ať zametá dvůr! Takovejch inkoustů nám sem přidělili, s těma bysme mohli topit, povidám… a hele! Von je to šikovnej chlap, brousí po dílnách hnedka, voči všude… mašina se zadře a hele! Von tajdle Lipka spojí dva drátky, vyčistí virgle a jede to… větrák starej vopraví, no! povidám, třískl Dětmar tátu do zad, tohle je správnej chlap, chlap s koulema, jak náleží! Milostivá vodpustí…

Samozřejmě, kývla máma a objednala si ještě skleničku bílého. Občas si dala… kousek ryby, sousto sýra…

Brigadýr Dudek si pořád rozškrabával bílé puchýřky v koutcích úst, ošíval se, koukal po mámě, vyhrk: Vy ale tak krásně jíte! Nejste Francouzka?

Ale di, ty popleto, máma mu špičkou prstu mázla na nos hořčici. Skoč radši pro štamprlata, upaluj…

Hele! mrkal dílovedoucí Dětmar na tátu. Seš ale u nás pěkně uklizenej, což? U nás je to prima, ne? Jiný seděj v base, zdrhli za kopečky, u nás ve fabrice ti nikdo nezkřiví vlásek… a stejně! ztišil hlas, komunisti nevydržej, nemůžou, je s nima ámen… Američani a Západ to tak nenechaj… nejsme žádná Ásie krvavá, sme západní demokracie, kurva, no ne?

Drž hubu radši, okřikl ho brigadýr Dudek a praštil o stůl tácem panáků.

Na zdraví, řekla máma.

Na zdraví, řekli všichni.

Ondra se díval tátovi na ruce. Tehdy se tátovi dělo něco s rukama, s prstama. Neklidně jezdil dlaněma po stole, pořád těma rukama šmejdil, cokoli schmátnul, ohýbal, mačkal, válel v dlaních… nejradši kroutil drátem, bužírkou, té na dvoře fabriky sesbíral, kolik chtěl, drát se mu v ruce otáčel jakoby sám od sebe, táta z drátu kroutil zvířátka, raketky, Malej řičel nadšením… ze dvora fabriky, kde táta zametal, mohl kdykoli do dílen ke strojům, rádi ho tam viděli… bral si kousky plechu, kovové spony, řemínky… dělal klukům z plechů větrníky… toho krásného letního dne v zahradní restauraci mu taky prsty jen hrály, natáh ruku, chytil větev, křup, strh ji… všichni koukali… vytáh z kapsy kudlu, otevřel ji a říz, říz, šmik, šmik, sloupnul kůru… a zvedl nad hlavu vodní mlýnek…. A za mnou! zavelel… a letěli za ním tehdy, celá smečka, kluci, co tam bydleli v kolonii, v čele hrdě klusal Ondra a vlek za ruku Malýho… s těma klukama vůbec nebylo lehký vyjít… a tak teď něco měli… tohodle tátu!… co za ním všichni běžej… utíkali k dřevěné boudě pokryté térem, k záchodu, tam byl u zdi žlábek, tam nepřetržitě tekla voda, odplavovala hektolitry pivní moči… všichni, co je obklopili, se teď chechtali, i ženské se tam tlačily ve dveřích… a táta obratně instaloval vodní mlýnek a ten se roztočil… v tom nepřetržitém proudu, klap, klap, klapal větvemi, otáčel jimi jak pravý mlýn lopatkama… a hned tam skočil Dětmar, svou obří postavou skoro zaclonil výhled, zaklonil se… a to vodní mlýnek teprv klapal! To se všem líbilo.

To si nech patentovat, sakra, mlel už opilý Dudek, tykal tátovi, tisk se k mámě, myslel, že to nikdo nevidí… ostatní chlapi tu a tam vytáhli kudly, že svým klukům taky vyřežou mlýnky, nenechají se zahanbit inkoustem, ale kdepak… nože se po kůře kaštanových větví smekaly, to neni lehký najít tu správnou vidlici!, rozsochu… jejich mlýnky byly plné hrbolů, naštíplých větviček, leckde už tekla červená, sedrali z toho stromu akorát větve… Ondra s Malým, rudí rozčílením, byli hrdiny dne… pár klukům, co zoufale škemrali, jejich táta taky mlýnky vyřezal, ale jen Ondra s Malým dokázali ten svůj nastavit tak, aby klapal, klapal, bezchybně zvučel… chce to praxi.

A to byl teprv začátek. Pak přišly větrné růžice. Z dílen dostal táta plátů plechu, kolik chtěl. Umně z nich vykroužil obří větrníky, lesklé plochy důmyslně do sebe sestavených větrných růžic. Nic takového nikdo v ulici nikdy neviděl.

Ondra a Malej stáli u okna, pyšní a šťastní, a vítr v propojených tělech kovových růžic konal své dílo.

Je to jednoduchý, říkal jim táta, zamračený, jako by se ho na něco ptali. Hmota se mění v pohyb a ten zas ve zvuk.

Vítr otáčel růžicemi, pláty plechu jako by komusi nepřetržitě mávaly. Bylo v tom pohybu mnoho jásotu. Snad to byla socha pozdravu. Vítr ve všech záhybech plechu skučel a hvízdal, jako když se modlí skřítek. To napadlo mámu.

Táta s měřidly a kružítkem postával u chvějících se růžic a zkoumal sílu a směry větru. Pečlivě svá měření zapisoval. Stále experimentoval. Lidé z okolí se ovšem chodili dívat jen na tu krásu.

A jednou… před domem zastavilo veliké černé auto plné soudruhů z okresního výboru. Máma jim otvírala popelavě bledá. Ale soudruzi byli veselí a mluvili šťastně. Kteréhosi ze soudruhů totiž napadlo, že chvějící se větrné růžice natřené jasně rudou barvou zkrášlí čelo prvomájového průvodu. Soudruzi otevřeli láhve sovětského šampaňského. Máš ještě nějaké nápady, milý soudruhu? Vyptávali se táty dlouho do noci.

Takhle to bylo.

Malej si to asi už nepamatuje.

Spíš? zeptal se Ondra.

Eště ne.

S tátou je to jako s kapitánem Nemurou, vykládal Malýmu Ondra. V temném ohbí jeho mozku vznikl nápad na změnu života na zemi. Táta pracuje na obrovským vynálezu. Byl sem v laboratořích, viděl sem to. Až to dodělá, tak dem. Odlítáme!

S mámou? optal se Malej.

Na stříbřitým boku vesmírný lodi kapitána Nemury se skví nápis: No kids, no pets, žádný haranti a ženský na palubě.

He, vyjek Malej.

No jo, řekl Ondra. Už jo. Hele, jaký to je?

Co?

No, neni ti to divný, blbý?

Co?

Když tě tak strojí!

Já nevim, ošíval se ve tmě vedle něj Malej.

Tak bys do školy přijít nemoh, to uznej!

Já nevim!

Jak nevíš? Všichni by pukli smíchy!

Ale dyž sem tak jen doma!

Ondra přišel ze školy, máma byla zavřená v koupelně. Slyšel sprchu a taky Malýho, jak se chichotá. Byl s mámou uvnitř.

Ahoj! Co děláte? vykřikl Ondra a zaťukal na ně.

Otevřel dveře koupelny a viděl mámu sedět na vaně, sprcha byla puštěná, jako vždycky, když se tam máma zavřela. Seděla na vaně. Měla černý rolák, ten teď nosila často, taky nosila tátovy košile. Vedle ní stála holka. Měla všude po puse rtěnku. Ve vlasech měla sponky. Měla sukýnku. Když holka promluvila, byl to Malej. Ahoj, řekl Malej.

Ondra prásk dveřma a šel do kuchyně.

Za chvíli za ním přišla máma.

No takhle se chodí domů? Co blázníš, prosim tě!

Ondra kolem ní proběh a šel do pokoje, lehl si na gauč, otevřel nějakou knížku a dělal, že čte.

Za chvíli se přiloudal Malej. Měl na sobě svoje věci.

Ty se maškaříš na maškarní, jo?

Je to sranda, řekl Malej. Vona mi zpívá a tak.

Dyť už nejsi žádný malý dítě.

Já vim, že ne, řekl Malej. Ale vona je taková klidná, no.

Vona je klidná, dyž seš v holčičích hadrech? Sou holčičí! Počkej, zejtra to řeknu klukům!

Neřekneš! To ne! Nesmíš!

A Malej ho prosil a nadával mu, slíbil by mu cokoli.

Jenže Ondra by to stejně nikomu neřekl. Že má bráchu, co doma nosí holčičí hadry.

Když se máma zavřela do koupelny, Malej pořád postával u dveří. Někdy ji slyšeli mluvit, kvůli hukotu vody ale nerozuměli, co říká. Malej zkoušel do koupelny nakouknout klíčovou dírkou, ale kvůli páře nic neviděl. Špicoval uši, a když se z koupelny dlouho nic neozývalo, tak zaječel: Mamííí, otevři! Já mám hlad! Mám žízeň. Chvíli počkal a pak zas vyjek: Mami! Kolik je hodin? Hodiny se zastavily! Někdy Malej něco mumlal jakoby cizím hlasem a pak zařval: Někdo tu je! Málokdy byl zticha. Ondra se pokoušel začíst, ale když Malej postával u dveří koupely a hulákal, tak to nešlo.

Když Malej poprvé vykřik: Někdo tu je!, Ondra si představil, jak proti Malýmu stojí bledý chlap v černém kabátě, natahuje po něm ruce, ze kterých pomalým pohybem paží kloužou rukávy, až jsou vidět dlouhé chlupy na rukou cizince a hrůzné zkřivené drápy… Hnal se chodbou ke koupelně, málem Malýho porazil.

Teď Malej zas volal: Někdo tu je! a Ondra otráveně vstal, zavřel sešit s Nemurou, sebral paklík karet, přešoural chodbu, sedl si k Malýmu, zády se opřeli o dveře koupelny a Ondra řekl: Nech toho. Dyť nemůže ven. Dyť je nahatá.

Nahatá máma, řekl Malej a uchecht se.

Ondra rozdával. Hráli prší.

Když vyšla ven, Ondra v koupelně v oblacích páry nahmatal kohoutek a vodu zavřel.

Ať našel a vylil láhví, kolik jen mohl, vždycky někde nějakou měla. Někdy sáhla do úkrytu, který ještě neobjevili, a Malej tahal Ondru za tričko a oba měli co dělat, aby nevyprskli. Když byla opilá, nedívala se na ně, koukala skrze ně. Někdy jí stavěli do cesty židle, z toho měli legraci. Obcházela je, vrážela do nich. Směšně se u toho tvářila.

Malej už byl v posteli. Ondra za ní chodil, dokud se nedovlekla k posteli, a když si tam oblečená vlezla, nechal ji být. Teď ale dostal nápad. S chechotem běžel do koupelny ke košům se špinavým prádlem a s šatama. Co je? Malej za ním přiběhl v pyžamu. Počkej tady, uvidíš, dusil se Ondra smíchem. Popadl, co mu v koši přišlo pod ruku, a běžel k mámě. Počkej, odstrkoval Malýho, který pukal zvědavostí.

Oblíkl mámě tátovu košili, ale svetr jí jen tak přetáhl přes hlavu. Nedokázal jí ani navlíknout kalhoty, ale přes ramena jí hodil tátův župan. Zakrýval jí nohy. Dal pod ní polštáře, vypadala, že sedí. Nebránila se, jen párkrát mávla rukou. Vzpomněl si, že když měl Malej na puse rtěnku, vypadal úplně jinak. Prohlíd máminy šminky a našel tužku na obočí. Načernil mámě tváře. V koutě pokoje rozsvítil lampičku. Ve stínu máma vypadala, že má vousy. Teď už úplně padal smíchy. Ještě jí na hlavu nasadil kulicha.

Pak běžel za Malým, který se ošíval v jejich pokojíku, dal prst k ústům a hlubokým hlasem řekl: Někdo tu je! Co blbneš! vypískl Malej. Přišel cizinec, řekl Ondra zas hlubokým hlasem. Nekecej, nekecej! vztekal se Malej… Poď, když mi nevěříš! A už ho vedl, šli chodbou, Malej se vzpouzel, ale šel, zvědavost mu nedala… Ondra vší mocí potlačoval řehot, strčil Malýho do pokoje, přímo proti zmaškařený mámě, dřepěla tam v kulichu… Malej mrkal proti světlu z lampičky a pak udělal krok, dva a vykřik: Tatí! Pak skočil na postel, popadl lyžařskou čepici, potáh a mámě sklouzla hlava na stranu, strašně chrápla… Pak Malej vylít na Ondru a mlátil ho pěstma všude, kam dosáh, a ještě potom, co ho Ondra kopajícího a brečícího odvlek chodbou, třísk Ondru do zubů. Ondra se nebránil, jen mu držel ruce, a až za chvíli v posteli, když se Malej pořád mlel a pořád nadával, Ondra řekl: Drž hubu, nebo tě shodim na zem, a Malej toho nechal.

V noci Ondru vzbudil dupot. Ležel na posteli a věděl, že tohle není sen, že v bytě někdo je. Poznal, že Malej taky nespí. Dem tam, rozhodl Ondra a odhodil deku. Možná opravdu přišel táta. Anebo možná v bytě řádí lupiči. Mohli to být nacističtí vrazi s injekcemi v rukou. Kdo je tam? šeptal Malej. Přátelé, řekl Ondra. Fakt, jo? A nekecáš? řekl Malej potichu a taky lezl z postele.

Máma stála v koupelně, zírala do zrcadla, pak šla ven, otevřela dveře záchodu, stoupla si na mísu, hmatala rukou v rezervoáru, vytáhla láhev. Špunt vytáhla zubama.

Tý jo! řekl Ondra.

Tady je má taky, řekl Malej. Ta je chytrá.

Podjely jí nohy, uklouzla, padla zády na kachlíkovou podlahu, třískla hlavou o mísu, zadunělo to. Láhev se rozříštila. Opřela se o mísu, zvedla se, šla. V koupelně páchlo víno, válely se tam zubaté střepy i spousta drobných střípků, šlapala po nich. Nechávala krvavé šlápoty na linu, na koberci, krev jí kapala z prstů.

Ondra vytáhl z koše na prádlo nějaký hadr, vrazil ho Malýmu do ruky. Stíral podlahu. Malej svůj hadr zahodil, šel za mámou.

Už ležela. Vytáhli jí z nohou pár střípků, jen tak, prstama. Malej ji chtěl polepit náplastma, Ondra řekl: Počkej! a šel do koupelny pro kysličník. Malej nechtěl být u mámy sám, šli spolu, našli lahvičku s kysličníkem a polili jím mámě chodidla. Kůže na patách, tam, odkud vytahali střípky, se cukala, kysličník se bíle pěnil, úplně stejně jako na jejich kolenou, když si je rozbili, nebo na prstech, když se řízli. Myslíš, že ji to bolí? zeptal se Malej. Spíš ne, řekl Ondra. Chodidla i prsty jí polepili náplastma.

Sotva ráno Ondra otevřel oči, viděl mámu, jak otvírá okno. A už stála u nich, tleskla a zavolala: Holahou, kluci! Vstávat, je krásný den! Ahoj, mamí! vykřik Malej a vyskočil z postele. No a co ty, šup, zatřásla máma Ondrovým ramenem. Že budeš poslední! Honem k snídani! Budu první! křičel Malej a letěl do kuchyně. Coural se za nima. V kuchyni se opřel o dveře. Bylo prostřeno, byl tam ubrus, čaj a dorty. Malej už seděl na svojí židli a cpal se. Žádná škola! vykřik na Ondru.

Najíst a umejt a deme! Třeba do zoo!

Tam už jsme byli, řekl Ondra. Civěl na dortík před sebou. Byla na něm rudá třešeň.

Včera si byla zase vopilá.

Ale prosim tě, Ondřeji, nekaž aspoň tohle ráno!

Malej vydloub třešeň z dortíku a slup ji. Šlehačku měl všude na puse. Chtěl se utřít rukávem od pyžama, ale jen šlehačku rozmatlal. Ondra ho pod stolem nakop.

Kolikrát si slíbila, že už nebudeš!

Ale Ondro. Netvař se pořád jako kakabus. A co ty zas fňukáš.

Von mě nakop, žaloval Malej. Úporně tlačil víčka k sobě, aby se rozbrečel.

Nejdem do školy! vykřik Ondra a zadupal.

Hurááá, vykřik Malej a skrz těch pár slz, které se mu podařilo vydrat, se rozchechtal.

Máma byla v chodbě. Slyšeli, jak bouchá dveřma skříní.

Kluci! Ondro! Kde máte bílé košile?

Ondra zakoulel očima. Kus dortu mu spadl na tričko. Schlamst třešeň a pecku cvrnk po Malým.

Máma strčila hlavu do kuchyně. Počkejte, kluci! Já si vás nastrojím. No tohle! To sou tvoje ponožky? Jak to, že spíš v ponožkách? Dej je sem, já je přeperu. Zas zmizela v chodbě. Cpali se dortíkama a nalévali čajem. Pořádně si ho ocukrovali. Před Malým byla na stole cukrová závěj.

Pak k nim zas vběhla, přes ruku jí vlály trička, kalhoty, kusy oblečení.

Ukaž, zkus si tohle letní sáčko. Teda vy ste se zmazali. Ondro! Okamžitě umýt, honem do koupelny. Ukaž? No rukávy ohrnem, tak. Sem dám špendlík! Můžeš pohnout hlavou?

Jo, mami.

A co si vezmu já? řekla máma. Ten modrý plášť. Je jak oblaka. Je letní. Ale které si mám vzít náušnice?

Ty červený, řekl Ondra, ty sou nejlepší. Teď se vedle sebe strkali v koupelně. Díval se do zrcadla, viděl mámu, jak vedle něj stojí, tak vysoká, tak hubená, její břicho skoro nebylo vidět, měla na sobě jen černý rolák a kalhotky. V ruce měla paruku, tu s dlouhými blonďatými vlasy, vyčesávala ji. Až si ji dá na hlavu, budou jí vlasy padat až na záda. Bude to pěkný, říkal si Ondra. Tahal z koše jedno tričko za druhým a zase je strkal zpátky, chtěl být v koupelně co nejdéle. Díval se na mámu do zrcadla. Někdy nenosila podprsenku, teď jednu měla.

Ty košile by vám moc slušely, řekla máma. Nějaké bílé! Brzo je koupím. Už tu nezacláněj, zlehka plácla Ondru přes rameno a pod nosem ho zašimrala prstem, měla na něm pár kapek voňavky. Dřív se tu v koupelně motali všichni čtyři, každé ráno, a když se táta holil, musel Malýmu vždycky máznout holicí štětkou pod nosem. Malej ječel radostí a jednou tátovi štětku vydráp a celej se zmazal. Pak ho chytili a strčili pod sprchu.

Natáh na sebe kraťasy a tričko a vydal se za Malým. Ten stál před zrcadlem a obhlížel nové sáčko.

Hele, tajdle to máma zalepila leukoplastí. Je to vidět, když to vohrnu?

Je ti to úplně velký, vole, řekl mu Ondra.

Seš pitomej. Ty máš jen triko, vole.

Neříkej mi vole.

Vole, vole, vole!

Vrh se na Malýho, váleli se po zemi, Ondra Malýho lechtal a ten se svíjel smíchy, kničel… Kluci! Necháte toho! Ondra seděl na zemi a sotva popadal dech, Malýmu se podařilo vysmeknout a teď lechtacíma prstíkama dorážel zas on. No tak, kluci, smála se, sklesla na postel, Malej jí skočil na kolena a zkoušel lechtat zas ji, chytla ho za ruce a Malej se tak směšně kroutil, že to Ondra nevydržel a dostal záchvat smíchu, ležel na zádech a teď kničel on, kopal nohama a volal: Nechte toho, já snad umřu… a když na něj Malej zas zaútočil a máma se přidala, chechtal se tak, že se málem počural, to nešlo zastavit…

Venku svítilo sluníčko, šli na tramvaj, Malej důležitě v tom svém sáčku, Ondra nevěděl proč, ale zas se cítil trochu otráveně, asi jak máma pořád povídala: Je krásný den… a byl, svítilo slunce a ještě nebylo vedro, zdálky slyšeli vyhrávat hudbu, ale kupodivu po ulici nikde nikdo nešel, jen oni, a Ondra byl rád, jednou takhle potkali učitelku a máma jí hned vykládala, že jdou právě na prohlídku k doktorovi. Ano, jistě, řekla učitelka.

Všude vlály rudé a červenomodrobílé prapory, tramvaj nezastavila, z oken tramvaje taky vlály prapory a lidé uvnitř strkali z okýnek malé vlaječky, někdo z tramvaje hodil štůsek papírů, rozlétly se, Ondra se po jednom z nich natáh, sehnul se, ale než ten kus papíru schmátnul, máma na něj mrskla vajgl, rozmázla ho podpatkem a řekla: Ksindl.

Nástupiště se plnilo lidmi, u mámy stála jejich sousedka z domu. Řekla: Dobrý den, soudružko Lipková. Do průvodu, do průvodu? A který vy jste volební obvod?

Vlítli do další tramvaje, zrovna zastavila, taky byla plná, prodrali se k okýnku… Tý jo! vykřik Malej. A koukali. Po nebi letěla letadla… a pak letěl další roj a další, kov se v nebi blyštěl.

Tramvaj se skřípěním zastavila. Ulicí šly děti. Bylo to čelo průvodu. Všude v centru města se teď klikatými ulicemi draly průvody. Až na Letenské pláni splynou v jednolitou masu. Tak to vždy bývalo.

Děti obklopily tramvaj, vypínaly se na špičkách, mávaly mávátky, křičely. Některé už byly celé ochraptělé. Kdykoli jásot polevil, ozval se znovu, v zadních řadách. Tam všude byli smáči a roztleskávači, zkušení soudruzi.

Mnohé z alegorických vozů byly větší než tramvaj. Na některých byly dětské tribuny. Chlapci v modrých trenýrkách a bílých tričkách tančili chorovod kolem dívenek. Dívenky v rudých trikotech mávaly vlaječkami, hopkaly a zpívaly:

První máj už přišel sem

vesele mu zatancujem

s námi živote jásej

písní svobodu hlásej

písničkami přivítej máj!

Máááj! Máááj! Máááj! křičeli všichni. Ondra přilíp oči na sklo. Alegorický vůz tramvaj těsně míjel. Některé dívenky mávaly mávátky, jiné měly v rukou pestrobarevné stuhy. Máj! vykřik Malej a zachechtal se. Muž na sedadle před Ondrou se náhle sklonil, prohnul se v pase… hrabal rukou, co měl pod taškou, rychle dýchal… Áááách, vyjekl muž. Pak se napřímil. Vydechl.

Mááááj! zavřeštěl zas Malej. Neřvi mi do ucha, osopil se na něj Ondra. Promiň, no, krčil Malej ramenama, ale bylo mu to jedno… bylo mu úplně fuk, že Ondra málem ohluch.

Teď proti nim šli vojáci. Automaty přes prsa, na hlavě přilby, dusali dlažbu.

Malej se přilíp k okýnku, aby mu nic neušlo.

No, řekl někdo v tramvaji. Tak to bude chvíli trvat.

A trvalo. Vpředu pochodovali vojáci, za nimi vojenská kapela a pak průvod modrých uniforem.

Je jich docela dost, že? řekla máma. Někdo se uchecht a řekl: To sou Lidový milice, avantgarda lidstva, pani.

Ha ha, řekl někdo za nima. Letadla už nebyla vidět. Zvuk, s kterým trhala nebe, zůstal ve vzduchu. Nebe bylo plné bílých čar.

Že nejste v průvodu, pane? řekla máma.

Cha cha, madmazel, já jim na to… víme? řekl ten někdo vedle ní.

Já vám rozumim. Ani sem nevěděla, co je dneska za den.

Den jako den, pani. Já sem pro suverenitu, víte? Ale s mírou! Aby nás nepřeválcovali!

Ha ha, nepřeválcovali. Lidi v tramvaji se smáli. Tlačili se na sebe. Bylo tam horko. Řidič se otáčel a chechtal se. Dyť ta naše armáda, to je cirkus plechóvy! vykřikl.

No jo, řekla máma nahlas. Už přešli. Tak to nakopněte!

Ha, ha, ha! ozvalo se. Někdo zatleskal. Ondra se taky smál. Malej se šklebil jako skřítek. Ruce v kapsách sáčka. Občani se rozveselili. Tu a tam někdo gestikuloval na procházející vojsko. Nakopni to, chlape! Jeď už! Votoč to do Mnichova! volali.

Cha, cha, cha! smál se řidič.

Zas se rozjeli.

Když došli k bráně, Malej vykřik: Dyť je zavříno!

A jéje, to je nadělení, řekla máma.

Ach jo! Měli sme jít do kina.

Takový krásný den, úplně bez mráčku, tolik jsem se těšila, a ty hovada zavřou!

Hele! Lvoun! vykřik Ondra. A už šel podél mříže a koukal dolů, hluboko pod nima uviděl jezírko, nebo co to bylo, a tam… utíkal, Malej se rozeběhl za ním.

Málem procpali hlavy skrz mříže, viděli jezírko, betonové koryto, v černé vodě koryta zahlédli mihnout se stín, z vody se vynořila hlava, obrovská vousatá hlava s černýma očima, vypadaly jak díry v té hlavě, ozval se skřek zvířete, chraplavý štěkot z černé vody, i v horkém dni plavaly ve vodě koryta kusy ledu, temná voda se leskla, vodní zvíře plavalo pod hladinou, vzdouvalo tělem ledovou tříšť, jako jednolitý hladký smršťující se sval klouzalo betonovým korytem, rychle jak střela, pak se potopilo.

Co to tam máte, kluci?

Oba viseli na mříži.

Mami! To je něco! vykřikoval vzrušeně Malej. Strašný zvíře!

Zůstal pod vodou, řekl Ondra. Spustil se z mříže.

Obcházeli vrata zoo. Šli podél mříže, kam až to šlo. Viděli slepice. Několik druhů slepic. Slepice žily v různých ohrádkách. Některé měly pestrobarevné peří. Máma na to kluky upozornila. Ondra zdvihl obličej k nebi, zívnul. Malej se chtěl vrátit k vodnímu zvířeti. Ale to už bylo daleko.

Tam dál, kluci, tam má výběh jelínek kudu. Ten je moc milej. Možná ho uvidíme.

Jelínek kudu! Ondra sevřel zívající ústa v tenkou čáru.

Mami, poď zpátky, poď se dívat na to vodní zvíře.

A když půjdem ještě dál, možná uvidíme voliéry. Tam jsou papoušci, to je fajn, ne?

Papoušci. Ježišmarja!

Ondro, neklej.

Jéžiš, jéžiš, jéžiš!

Slunce teď bylo přímo nad nima. Vlekli se v horku podél mříží zoologické zahrady. Šli po písčité cestě. Z odpadkových košů to páchlo. Na kelímcích od piva a limonád se hemžily vosy.

Mami, já mám žízeň, ohlásil Malej.

Počkej chvíli, někde by tu měl být secesní altán.

Mami, já mám v botě kámen, řekl Malej za chvíli.

Víte co, kluci? Budem hrát takovou hru, jo? Kdo první najde restauraci nebo altán s občerstvením, ten vyhrál, jo?

Ach jo, řekl Ondra.

Máma mu zacloumala ramenem.

Ondro! Jsme na výletě. Já se strašně snažím, tak se taky snaž. Starej se o mladšího bratra. Kdybys věděl, mně je, jako by mě v hlavě píchal hřebík.

Já sem vyhrál, vřeštěl Malej. Vyhrál sem já! Už to vidim!

Já chci eště zelenou limču! vykřik Malej. Sáčko popatlal zmrzlinou, měl od zmrzliny špinavý i obličej. Máma vytáhla kapesník, naslinila ho a utřela mu koutky.

Dáš si ještě něco, Ondro?

Kofolu.

Pane vrchní, řekla máma, tak ještě dvě kofoly a jednu amáru. Anebo víte co… jednu kofolu, jednu amáru a mně vemte vodku a jedno malé pivo.

Mami, ty se zas namažeš!

Ondro! Okamžitě jdi od stolu. Když tě to tu nebaví, jdi si hrát jinam, ano?

Obešel restauraci. Vzadu viděl rošty na grilování a velké černé kotle. Nakouk do kuchyně. Tam byly kotle taky. Slyšel mámu, jak volá na číšníka. Objednávala další pití. Loudal se po písečné cestě. Malej se vydal za ním. Sedl si na lavičku.

Hele! vyjek Ondra. Viděls to? Viděls je?

Co?

Ty ještěrky!

Jaký?

Měly mrňavý lidský hlavičky, fakt! Zdrhly ze zoo!

Kecáš! Malej se rozhlížel.

Nekecám.

Kecáš!

A ptaly se na tebe.

Hm. Víš co hlásili v rádiu?

Co?

Že seš blbej.

Šel k Malýmu zezadu. Potichu našlapoval. Zdvihl ruce.

Proč nemáš rád mámu?

Cože?

Seš na ni pěkně hnusnej.

Nechal ruce sklesnout. Rozeběhl se a lavičku přeskočil.

Todle bys nesved!

Ne, řekl Malej. Mám břicho plný limošky. Hele, řekl. Měl v ruce máminu rtěnku. Tadle je růžová, ale máma má různý.

Tohle řeknu! Že kradeš mámě věci!

Ne, to mi dala, náhodou!

Tak se jí dem zeptat.

Klidně! řekl Malej. Dal bych si eště párek.

Já teda ne.

Běželi.

Do restaurace přišli akorát. Už zavírali. Stejně tam kromě mámy nikdo nebyl. Máma seděla u stolu s číšníkem. Potichu si povídali. Číšník se jich zeptal, jestli se svou sestřičkou dobře vycházejí. Pak jim vysvětlil, že když je hodně hostů, tak jsou odpadkové koše plné.

A pak to jedi zvířata, řekl Malej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noční práce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.