Helena Němcová

Jeden život navíc

Eroika

© Helena Němcová, 2011

© Eroika, 2011

ePub konverze © eReading.cz, 2012

ISBN 978-80-87409-08-4

„… žárlím na každého, kdo lásku tvoji chce mi drze

brát, ať jakkoli, však láskou nejvíce…“

J. Vrchlický, Hippodamie

BOHUNKA

Bohunka zavřela skříň a přešla k oknu. Slunce ještě nevyšlo, bodejť, ještě není pět hodin, nějak nemůžu dospat a dům je tichý, najednou až moc tichý, prázdný. Ne že bych se bála, kdopak by chtěl vykrást celkem chudou, i když teď úplně samotnou ženskou… Sebrala připravenou hromádku oblečení – černé punčochy, černý kostým, černá, černá, černá.

Koupelna je prázdná, není potřeba klepat a čekat, až se uvolní, najednou jsem sama, úplně a docela sama, ťukání hole na dlaždicích slyším jenom v podvědomí, vyčkávající obličej za oknem kuchyně tady není, můžu jít, kam chci, a přijít domů, kdy chci, a vůbec můžu všechno, co chci… Přála jsem si to? Možná jsem si někdy i trošičku libovala ve stresu, kterým jsem se čas od času brodila, život v sinusoidě, hned nahoře a hned úplně dole, panebože, jak jsem to mohla vydržet celá ta léta?

Pustila naplno sprchu, horká voda je příjemná a tekuté mýdlo hezky voní, koupila ho včera jen tak, z čisté rozmařilosti. Do včerejška stačilo obyčejné mýdlo – je to levnější a umeje tě to právě tak! Pro koho by ses chtěla vonět?

Fanda s Barborkou přijedou kolem osmé, nevím, jestli sami, nebo Fanda se ženou a Barborka s přítelem. Přítel, to slovo tady nesmělo padnout. Barborku snášela, ta se tady mohla objevit kdykoli, je to přece vnučka, krev její krve.

Vidíš, to je ta jeho výchova, ještě že odešel, když byly děti malý, kdoví, co by z nich bylo, to jen ty jsi furt v něm viděla bůhvíco, ale kdybych to byla neříkala, ještě než sis ho vzala, ale kdepak, máma nemá nikdy pravdu, i kdyby to myslela sebelíp! Přítel, to je holt dneska v módě, dneska je s ním a zejtra ji pustí k vodě, jen když se s ní vyspí, no jak myslíte, ale já s tím rozhodně nesouhlasím! Lidi mají spolu žít spořádaně, dokud se nevezmou – ale co ti budu povídat, stejně si uděláte, co chcete!

Viděla jsem ho vlastně jenom jednou, když jsem jela do Prahy – řekla jsem, že musím nakupovat, abych se vyhnula kázání, dohodly jsme se s Barborkou a navštívila jsem je. Bylo to moc hezký, v tom malém bytečku se z každého koutku dívala láska, byl tam klid a příjemně a mně se vůbec nechtělo vracet se zpátky. „Barborku mám rád,“ povídal, „jenže ona si mě nechce vzít, prý je to takhle lepší a papír ničemu nepomůže.“ No dobře, nakonec má ta holka pravdu, s Františkem jsme papír měli a… darmo mluvit! Jen když jsou spolu – a teď chtějí děcko, jestlipak se jim to podaří? Chtěla bych vnoučátko, od dcery, ono ať je to jak chce, když má ženská holku, tak si s ní je nějak blíž, ne že by ji měla radši, to ne, ale snad že jsou obě ženské nebo co – kluk se ožení a najednou je pryč, já vím, musí to tak bejt, ale holka se přece jen sem tam do náruče vrátí, svěří se, kluk ne! Asi je to tak dobře, mužskej si přece musí poradit sám, kampak s mámou! Stejně bych ráda věděla, co je s Františkem, co od nás odešel, nevím o něm vůbec nic, dohromady se vlastně neozval, pravda, peníze na děti posílal a hodně, až moc, ale jinak ani řádku, ani vzpomínečku…

„Bude to tak lepší,“ řekl při odchodu, „pro vás i pro mě. A dětem řekni, co chceš, třeba že jsem umřel, nebo – jak myslíš! Nechci, aby moje děti byly půjčovací, byly by z toho asi dost zmatený, vidím to u některejch známejch, handrkujou se o každou minutu, mávají rozsudkama, a děti v tom lítají! Na tebe se nezlobím, zkrátka sis vybrala matku, tak se tu s ní měj dobře! Kdyby ses chtěla rozvést, dej mi vědět, potíže ti dělat nebudu, ale rozmysli si vzít sem jinýho chlapa, byl by to chudák!“

Vidíš, ani o ty děti nedbá – sobec, kdybych ti to byla neříkala, že je mi na něm něco divnýho, ale to jsi měla svůj rozum, a teď to máš! Ani podívat se na ně nepřijede, jakživ jim nic nepošle, jen ty peníze! Sama s dětma, ještě že jsem tady já, nevím, co by sis počala!

To bylo ze začátku, hned po Františkově odchodu, denně a pořád a tenkrát jsem ještě měla chuť řvát, vykřičet jí to do obličeje: Hovno bych si počala, kdybychom byli s Františkem sami bez tebe, nikdy by neodešel! Jenže jsem měla jen tu chuť, nezařvala jsem, sama pro sebe jsem se vymlouvala na to, že nechci dělat scény před dětmi. Proč jsem neměla odvahu utkat se s ní, zachránit sobě muže, a hlavně dětem rodinu? Nevím. Asi jsem se vyhýbala konfliktům, nesnesla jsem, aby se tvářila ublíženě nebo nemluvila a byla uražená. Zrovna tak nevím, kdy jsem se na věci začala dívat jejíma očima, kdy jsem začala myslet jako ona, a hlavně hodnotit věci jako ona. Ne pořád, ale čím dál víc! Asi proto, že jsem za ty roky byla unavená, tupá a bez vlastní vůle, nemohla jsem ani hnout prstem bez komentáře.

Prosím tě, co furt chodíš na záchod, není ti něco? Jaký jsi to dala příbory, víš přece, že tyhle nesnáším! štítivě píchla prstem do příborů s modrou střenkou, které jsem dostala jednou k Vánocům od Vendulky. Jak si můžeš k týhle sukni vzít tenhle svetr, to se přece vůbec nehodí, tenhle si vem! A pořádně se voblíkni, je chladno – tendle kabát ne, prosím tě, podívej, jak v něm vypadáš! A kdy přijdeš? Abych věděla, na kolik mám udělat večeři! A kam vlastně jdeš?

Dětem František určitě scházel, i když o tom jeden ani druhý nikdy nemluvili – ostatně dětí z rozvedených rodin je dneska tolik, že jim to nakonec snad ani nebylo divný. Z rozvedených – vždyť my se nerozvedli, jenom jsme žili každý jinde a jinak.

Sprcha zchladla, no prosím, vycedila jsem celý bojler, to by, panečku, bylo zle!

Člověk se tady už ani pořádně umejt nemůže, no jo, kdo by myslel na bábu, hlavně že von je čistej, a ty vostatní se můžou jít mejt do potoka! Ach jo, mám já to život! A to ste si ještě vymysleli místo vany ten sprchovej kout, to jsem zvědavá, kde bys máchala prádlo, kdyby se ti podělala pračka, beztak se to v tý automatický pračce tak nevypere!

Studená voda už není zdaleka tak příjemná, Bohunka otočila kohoutkem a sáhla po osušce. Stejně je tady zima, měla jsem ještě nechat puštěné topení, jenomže ten letitý zvyk – prosim tě, radši se oblečeme, stejně jsi celý den pryč a já to vydržím, škoda plynu – udělal svoje. Včera odpoledne bylo teplo. Nějak zapomněla, že květnové teplo je ošemetné a noci ještě bývají studené.

Odkládá ručník a natahuje černé punčocháče, černé kombiné nemám, no co, pod kostýmem to vidět nebude, sukni – zase je mi veliká, přece jen bych asi měla víc jíst, co se do mě v posledních týdnech paní Divišová namluvila, jídlo mi nosila, ale co to bylo platné, nic mi nechutnalo, byla jsem jako zmlácená, chodila od ničeho k ničemu a vůbec… Dneska vlastně poprvé je mi docela dobře, je to absurdní, že zrovna dneska – a taky se těším, že přijedou děti, nebývalo jim tu příjemně, a není divu. Snad teď budou s větší chutí sem tam jezdit za mámou, možná že mě i pozvou. Sama bych se k nim nehrnula, vím, jak dokáže starší člověk někdy ty mladé obtěžovat, i když se snaží jim do ničeho nemluvit. Jsem stará, když mi ještě není ani pětapadesát? Nikdy jsem nebyla dost stará, abych měla svůj rozum, jen když bylo potřeba něco vyřídit, zařídit, udělat, zaplatit – na to jsem byla dospělá dost!

Natáhla pantofle, jsou otahané až běda, musí si koupit nové, přece i doma má člověk vypadat k světu – zatím se řídila názorem pro doma všecko dobrý, bylo to daleko jednodušší než se hádat, a pantofle… jsou důležitější věci!

Natočila do konvice vodu, udělám si kávu, žádnej ovocnej čaj, a mám tady kousek koláče, ten rebarborovej, co jsem včera upekla kvůli dětem, načínat nebudu, to až odpoledne, snad tady aspoň chvilku se mnou zůstanou. Přehlédla kastroly v lednici – svíčková, dvě šišky knedlíků v igelitových sáčcích, bude to stačit? Vlastně ani nevím, jak ten Barborčinej moc jí… Fanda má svíčkovou rád a Barborka si snad taky dá říct, a když ne, udělám jí napřírodno kuřecí řízky. Už skoro ani nevím, co jí chutná, třeba je v jiným stavu a má úplně jiné chutě. Jestlipak mám okurky, usmála se vlastní myšlence, okurky a kyselé ryby, typická omletá těhotenská dieta! Jenže třeba já zrovna měla chuť úplně na něco jiného, vzpomíná, při Fandovi na zmrzlinu a při Barborce, vlastně si to už ani moc dobře nepamatuju, to mi bývalo moc špatně a taky tady to nebylo zrovna nejrůžovější, František odcházel a zase se vracel, až teprve když se Barborka narodila a povyrostla, odešel nadobro – to jí byly tři roky. Pak už jsem ho neviděla… darmo vzpomínat!

Barborka už vlastně ani dlouho nepsala, jen včera večer telefonovala, že určitě dneska přijede, pochopitelně, na babiččin pohřeb. To Fanda se přece jen občas ozve, zavolá a před Vánoci tady byl i s Vendulkou a dětmi, přivezli dárky, i pro babičku, ale… Ne, nemysli na to, těš se na děti, napomíná se.

Kuchyňské hodiny ukázaly sedmou, to to uteklo, bodejť ne, když jsem se hodinu čvachtala ve sprše! Káva zavoněla… – to už si zas vaříš kafe, kdyby sis do toho aspoň dala cukr a trochu mlíka, kdo to jakživ viděl, bejt živa jen o hořkým kafi a černým chlebu, já se ti divím…! Podívej se na sebe, jak jsi vychrtlá, máš na krku vrásky, no jakpak ne, z takovýho jídla! Ale když já to říkám, jako by člověk mluvil do dubu, děláš si stejně, co chceš! Už nejsi mladá, a když budeš hubená, to bude krása! Vypadáš stejně v poslední době jako boží umučení a taky se tak tváříš – a co ti vlastně chybí? –

Panebože, slyším to, nebo jsem se dočista zbláznila, rozhlédla se kuchyní, nikde nic, jakpak bych to mohla slyšet, je přece mrtvá, docela potichu leží v černých šatech připravená na cestu, kam vlastně? Poslední cesta, z níž není návratu, tak nějak se to říká – stiskla si oběma dlaněmi spánky a opřela lokty o stůl. Co jsem to za člověka, měla bych plakat, měla bych být smutná, umřela mi přece matka – nic z toho necítím, možná jen prázdnotu, nezvyklé ticho, mlčící čtyři stěny… a zahanbující pocit úlevy, je maličký a stydím se za něj, ale je tam, někde v koutku. Na stole brýle, který si už nikdo nenasadí, musím je uklidit, na židli u okna nedokonče ná křížovka, proč jsem to tady nechala, přece jsem uklízela! Vstává, sešit s křížovkami zmizel v zásuvce, vzala ho ještě jednou do ruky – mám to vyhodit? Ne, ještě ne – zasunula sešit zpátky a trochu prudce přirazila zásuvku. Káva vystydla, chuť na koláč se vytratila, Bohunka otevírá dvířka kredence. Matčin hrnek na čaj – kolikrát jsem ti říkala, abys mi ten čaj nedělala tak silnej, víš, že mi pak tluče srdce, thein je horší než kofein, to ví každej! Ovocnej čaj ne, není dobrej, má to takovou chemickou příchuť, jen slabej obyčejnej – pár otlučených talířů, hned zítra to všecko vyhodím a vyndám si konečně svoje nádobí, František si z toho nic nechtěl vzít, když odcházel: „Proč bych si bral nádobí, jen si ho nech, budete ho potřebovat!“ Tu soupravu jsme dostali jako svatební dar – bože, to už je skoro třiatřicet let, bodejť, už je to pět roků, co mi bylo padesát a Fandovi je jedenatřicet… Vlastně už to nádobí vyšlo z módy, chtěla jsem ho dát Vendulce, když se s Fandou brali, ale nechtěli, že už mají nové – taky jsem po svatbě nechtěla nic starého, ale všecko svoje a nové, ale – copak vám nestačí to, co tady je, stejně to není kam dát, to moje je ještě dávno dobrý, až tady nebudu, dělejte si, co chcete, ale zatím jste v mém domě a…

Nádobí jsme zabalili a uložili na půdu, bylo nám to oběma líto, ale nechtěla jsem, aby dělala kyselé obličeje, a stejně nám jen neochotně udělala aspoň trochu místa, nábytek byl taky její a to, co jsme si koupili a dali do svého pokoje, jí bylo solí v očích.

Taky jste nemuseli utrácet za nábytek, beztak je to všecko fórový a nic to nevydrží, no je to vaše věc, ale stejně se mi to nelíbí! Prosím tě, semhle přece ten peřiňák nemůžete dát, jak by to vypadalo, semhle ho dejte a na ten gauč, když už musíte mít novej, si dej tydlety polštáře a záclony, jestlipak máte taky nový záclony, jéžiš, takhle přece nemůže ten stolek stát, přerazili byste se o něj…!

František byl trpělivý, moc trpělivý, ale tehdy poprvé a zdaleka ne naposled to přeteklo: „To nám, sakra, musí do všeho mluvit? Prosím tě, řekni jí, ať se stará sama o sebe a nás nechá bejt, já se s ní nechci hádat!“

Neřekla jsem nic, nikdy jsem nic neřekla, bůhví proč jsem neměla odvahu, proč jsem se jí bála nebo spíš se bála toho, že se dopálí a bude dělat kyselé obličeje a nebude mluvit – dneska vážně nevím, proč jsem se nevzepřela a nevykřičela jí to do očí, snad proto, že jsem nikdy nesnášela kolem sebe ovzduší zlověstného ticha. Chtěla jsem bejt vždycky s každým zadobře, dneska vím, že to někdy při nejlepší vůli nejde… Tehdy jsem si to snad ani neuvědomovala, spíš se mi zdálo, že náš vztah s Františkem nemůže nic na světě ohrozit, zvlášť když jsem brzy po svatbě zjistila, že jsem těhotná. Těšili jsme se moc…

Tehdy v té době byla i matka trochu klidnější, dokonce byla vlídná i k Františkovi, občas jsme ji vzali do biografu nebo na večeři – Budete utrácet za starou bábu, to je škoda – upejpala se, ale bylo vidět, že je ráda. Myslela jsem tehdy, že bude opravdu všechno dobré, věci se srovnají a přijde klid a pohoda. Jenže mluvit do všeho stejně nikdy nepřestala – měla holt takovou povahu a běda, kdo se postavil na odpor! Já jsem s tímhle žila od dětství, byla jsem na to zvyklá a pak – byl tady táta a jeho vlídná a nekonfliktní povaha, dokázal mě vždycky vyvést ze tmy a postavit na světlo…

Bohunka dopila studenou kávu – tři čtvrtě na osm, za chvíli tady bude Fanda, rychle opláchla šálek a dolila vodu do konvice – určitě si dá kafe, pojede nejmíň tři hodiny, to musel vstávat strašně brzo, Vendulka ani děti rozhodně nepřijedou – no co, dám ty čokolády a kindervajíčka, co jsem jim koupila, Fandovi, třebas přijedou v létě aspoň na pár dní… Vstala a potáhla si sukni pod kolena – měla bys nosit delší sukně, jsou ti vidět křečový žíly a to není hezký, podívej, jak vypadá Divišová, když chodí po zahradě v trenýrkách, kdo se má na ni koukat… – „Tak se nekoukej!“ chtělo se mi vykřiknout, ale proč? Před třiceti lety jsem měla křičet hodně nahlas a snad i bouchnout do stolu, ale dneska? Vyndala z kredence šálek a na stůl postavila talíř s koláčem. Určitě nesnídal, musí něco sníst, voda se vaří, v konvici cvaklo. Přehlédla ještě jednou stůl – je tady všechno, co je potřeba, ani na cukřenku jsem nezapomněla, i když sama nesladím, ale Fanda dost, posledně se mi zdálo, že tloustne, má sedavý zaměstnání, měl by dělat nějakej sport, aspoň rekreačně, jak jinak, už taky není mladík. Panebože, kam to všecko uteklo, děti jsou dospělý, když je vidím, vlastně ani nevěřím, že jsou to moje děti, takový lidi velký… Vyběhla po schodech do ložnice, rychle ustlala rozházenou postel, v koupelně kouká do zrcadla. Proč ses dala tak ostříhat, máš pár vlasů, a takhle je to ještě víc vidět! Já se ti, holka, divím, že nevíš, co ti sluší – teda takhle ostříhané vlasy rozhodně ne, to mi věř! Vypadáš, jako kdybys utekla z kriminálu, aspoň si na to dej trvalou, víš, že máš vlasy jako hřebíky, ani učesat to pořádně nejde! No jen se na sebe podívej, líbí se ti to? František měl odjakživa rád krátké vlasy, kvůli němu jsem se dala ještě před svatbou poprvé ostříhat a tak nějak jsem si na tenhle účes zvykla – ona nikdy ne, snad proto, že se to Františkovi líbilo a ona to věděla. „Je to snad moje hlava, a tak si s ní můžu dělat, co chci!“ vzmohla jsem se na slaboučký odpor.

Prosím tě, co to povídáš, přece mám právo říct, co si o tom myslím! Nebo už ani to tady nemůžu?

Tenkrát a mnohokrát potom toho měl dost i František. „Babičko, nechte ji, je přece dospělá, ať si krucinál dělá, co chce!“

Neklej mi tady, nejsem na to zvědavá!

A pak už jen ticho, celé odpoledne ani slovíčko, jen zaryté koukání z okna.

Mrskla očima po hodinách – skoro čtvrt na devět, dost času, obřad začíná v jedenáct, autem jsme tam za dvacet minut – pane jo, a co když Fanda přijede s celou rodinou a já se k nim do auta nevejdu? Zapomněli jsme se dohodnout, ale ne, Vendulka nepřijede, vždycky se matky spíš bála a taky měla důvod – prosím tě, kde ten Fanoušek k tý holce přišel, to ona ho určitě uhnala, jakpak ne, chlap se nechá utáhnout na vařený nudli, kór když je to do postele – a že je, to si piš, dyť vona je rozvedená, bůhví proč se s ní ten její rozved, kouká jí z vočí, že je samej chlap, chudák Fanoušek, ten to popad! Ještě že nemá z toho prvního manželství děti, to by se musel ještě ke všemu starat o cizí spratky!

Tenkrát jsem to nevydržela. „K jakýmu všemu, prosím tě? Ty pořád musíš nadávat, nic se ti nelíbí, všecko jenom kritizuješ! Fandovi se líbí, má ji rád, tak co je nám, sakra, do toho!“ vřískala jsem, protože jsem bránila svoje mláďata.

No jen na mě hulákej, můžeš mě i proklejt, nic jinýho si nezasloužím, jsi stejná jako vona, jen toho kluka je mi líto, však von si na bábu vzpomene, ale to už bude pozdě! Fanoušku, rozmysli si to, je přece tolik hezkejch a chytrejch svobodnejch holek, ale zrovna tuhletu rozvedenou, bůhví proč se rozvedla, to víš, vona ti pravdu neřekne…

Fanda práskl dveřmi a beze slova odešel. Svatba byla za měsíc, matku pozvali, a ona se kupodivu se mnou vypravila.

Přece na svatbu jedinýho vnuka…

Vendulčini rodiče jsou moc milí, jenže ani s nimi jsem se celou dobu nestýkala, vlastně jsem se zamotala tady do toho domu jako jezevec a radši nešla vůbec nikam, abych se vyhnula dalším zbytečným konfliktům. Na tý svatbě byla matka úplně jiný člověk, měla jsem strach, abych se tam nesešla s Františkem, ale ten, přestože ho Fanda zval, nepřijel. Neptala jsem se proč, bylo mi to jasné. Byla bych ho chtěla vidět, mluvit s ním, ale na druhou stranu, proč se patlat ve starých ranách, které úplně nepřebolely, jen se zajizvily. Vendulčina máma tam říkala matce, že je Fanoušek určitě hodný a ten nejlepší partner pro její dceru, a matka přikyvovala: To víte, snažily jsme se vychovat obě děti co nejlíp, někdy to bylo dost složitý, to víte, děti bez táty, to chce pevnou ruku, odešel od nás, když byly ještě malý, co se dalo dělat, nevím, proč to udělal, možná měl někde nějakou – lepší o tom nemluvit!

Lhala, jako když tiskne, a já mlčela… Oči se setkaly s Fandovýma nad jejich hlavami, oba jsme mlčeli.

A Vendulka, to je vidět, je hodná holka, co se dá dělat, měla holt smůlu, dodala ještě a Vendulčina máma horlivě přikyvovala. „Měla, on ze začátku vypadal jako hodnej chlap, ale potom, darmo povídat,“ mávla rukou a uždíbla kousek dortu. „Ale necháme toho, teď snad budou oba šťastný a co můžeme víc chtít?“

Tak jsme zůstaly samy, když se nám Fanoušek oženil a Barborka je taky bůhvíkde! Ale ta Vendula, to je asi pěkný kvítko, no co si vybral, to bude mít! Nám tady bude teď spolu dobře, děti jsme vychovaly, budou nám sice scházet, ale teďka si budeme užívat jedna druhou…

Za celých těch pět let, co jsou spolu, tady byl Fanda všehovšudy třikrát a Vendulka s ním jenom jednou. „Maminko,“ povídala, když odjížděli, „k tobě bych jezdila moc ráda, ale…“

„Já vím,“ pohladila jsem ji po tváři. „Raději přijedu já k vám. A nic si z toho nedělej, hlavně že je vám s Fandou dobře, a to snad je – nebo snad ne?“

Celá se rozzářila: „Fanda je ten nejlepší člověk na světě, ani nevíš, jak je nám spolu prima! A co teprve, až se narodí to miminko… Jejda, já to neměla říkat, chtěli jsme ti to říct spolu jako překvapení!“ zarazila se.

„Tak víš co – já to jako nevím,“ usmála jsem se na ni. Řekli mi to spolu, těsně předtím, než odjeli. „A teď, maminko, asi dlouho nepřijedeme, Vendulka potřebuje klid…“

Barborka byla v té době na koleji v Praze, domů skoro nejezdila a jen mi prozradila, že se schází se svým profesorem, o patnáct let starším než ona. „Je to tvoje věc,“ řekla jsem jí tenkrát, „jen, prosím tě, o tom nic neříkej babičce, poslouchala bych nekonečné litanie od rána do večera.“

„Jasně,“ odpověděla, a půl roku nato už spolu bydleli v jeho garsonce na Proseku. „Víš, mami, vyměníme to za větší, zatím to sice není potřeba, ale čert houby ví…“

„… co pánbůh dá!“ doplnila jsem ji. „Vy se chcete vzít?“

„Proč vzít?“ divila se Barborka. „Dítě chceme spolu mít, a k tomu přece není potřeba se brát! Nebo jo?“

„No, víš, asi není,“ souhlasila jsem. „Ono je důležitější, jaký jsou lidi k sobě navzájem, jak moc si věřej…“

Bůhví jak se to dozvěděla, snad slyšela, co si povídáme.

To jste to teda dopracovali – kluk si namluví rozvedenou a holka žije na hromádce se starým chlapem, prej přítelem, vyplivla to slovo jako červa z třešně, jenže tobě je všechno jedno, necháš je, ať si dělají, co chtějí, ale se zlou se potážou, vzpomenete si na mě!

„Je to jejich život, ať si ho zaříděj, jak uznají za vhodný!“ pípla jsem, ale to jsem si dala.

Jako bys nevěděla, že mladý nemají žádnej rozum! Kdyby jim starý neporadili, kampak by došli?

Do prdele, do prdele, do prdele, chtělo se mi křičet, ale nakonec jsem mlčela a zalezla tenkrát do kuchyně, abych měla trochu klidu…

Bouchly domovní dveře, rozletěly se dveře do kuchyně. „Mami!“ rozběhl se k ní Fanda a stiskl ji v náručí. „Jak je? Co babička, jak dlouho byla v nemocnici? A co ty, nepotřebuješ něco, nic jsem ti nepřivezl, Vendulka a děti pozdravujou, ale nechtěli jsme, aby děti chodily na pohřeb, tak přijedem brzy všichni čtyři – jo počkej, přece jen něco pro tebe mám,“ vyběhl zpátky a vrátil se s kytičkou červených růží. „Tady, vím, že je máš ráda,“ vtiskl je Bohunce do ruky a shání se po vázičce. „Je tam, kde vždycky,“ šeptla Bohunka a slzy ji zradily. „Prosím tě, snad bys nebrečela pro pár kytek!“ obrátil se k ní Fanda. „Neboj, na pohřeb jsem přivezl jinou, vlastně dvě, jednu za Vendulku a za sebe a jednu za děti – bílou.“

Utřela si poslední slzu: „Už je to dobrý. Dáš si kafe?“

„A víš, že rád? Skoro jsem se bál, že za volantem usnu – vstával jsem před čtvrtou a spát šel někdy po půlnoci! Jo a tady máš,“ vytáhl z kapsy obálku, „příspěvek na pohřeb. Určitě se pereš s každou korunou a nám se teďka daří!“ – „Nemáš rozum,“ konstatuje Bohunka, cvakla vypínačem na konvici a odsunula obálku. „Za ty peníze kup něco dětem nebo Vendulce, nic nepotřebuju, přece ještě dělám, to nevíš? A koláč, rebarborovej, si dáš? A kafe rozpustný, nebo turka?“

„Rozpustný, jestli můžu – a ten koláč bych neměl,“ váhá Fanda. „Koukni, roste mi břicho, kluci tuhle sborem recitovali – ticho, ticho, tatínkovi roste břicho! ale dám si, už jsem rebarborovej tak dlouho nejed! Peníze ti dám tady do šuplete a dělej si s nima, co chceš, my jsme vážně rádi, že ti můžeme aspoň něco dát!“ zasunul obálku do dvířek kredence. „A řekla by sis, kdybys ještě potřebovala?“ obrátil k ní zrak.

„To víš, že řekla,“ pohladila ho po vlasech a pomyslela si, že by si snad radši ukousla jazyk.

To ti ta tvoje ani neupeče koláč? No to sis vzal pěknou hospodyni, věšet na sebe hadry a zmalovat se, to jo, ale upéct koláč neumí… Jo, a Fanynce tuhle, jak jste tu byli, chyběl knoflík na kabátku, to mu ho neumí přišít?

Zase to tichoučké ševelení, bože, snad tenhle byt nasál všechno, co se tady kdy povídalo, snad je pravda, že mrtví se vracejí, že pozorují, co tady ti živí, kteří zůstali, dělají a jak!

„Byl jsem za tátou,“ vyhrkl najednou Fanda a vzal šálek s kávou do obou dlaní.

Nůž, kterým krájela koláč, jí málem zajel do prstu. „Jak jsi ho našel? Je pořád ještě doma? A co babička s dědou, jsou ještě naživu?“ vypravila ze sebe, neschopná dalších slov.

„Prostě jsem za ním jel k dědovi. Babička vloni umřela, tak to tam nějak plácají – to víš, vedou mužský hospodářství! Ale děda je ještě dobrej, je mu pětaosmdesát a pořád má králíky a slepice…“

„Jak se mu vede? Co dělá a…“ nedokončila, knedlík v krku narostl a pálí.

„Vede se mu asi dobře, aspoň to tak vypadalo, dělá v nový továrně na auta, co tam otevřeli Japonci, a jinak,“ podíval se na ni, „je sám, teda jenom s dědou.“

Bohunka před něj položila kus koláče na talířku a rychle se obrátila zpátky ke kredenci, přece nemusí vidět, že jí je do breku.

„Ptal se na tebe, co děláš a jestli si na něj občas vzpomeneš!“ zakousl se Fanda do koláče. „Panečku, ten je,“ pochválil a cpe se plnou pusou. „Nemáš tam ještě kousek?“

„To víš, že mám,“ znovu ho pohladila po hlavě. „Cos mu řekl?“

„Co bych povídal? Že tady žiješ s babkou, že je vlastně všechno, od tý doby, co odešel, pořád stejný. Ale ty na něj stejně myslíš, viď?“ obrátil se k ní, v očích otázku.

„To víš, že myslím. Kolikrát jsem si říkala, že mohlo bejt všechno jinak, kdybych…“ nedokončené věty jako by poletovaly vzduchem.

„Kdybys dokázala bejt trochu ráznější a nenechala si všechno líbit!“ zpříma se na ni podíval.

„Když to máš, hochu, těžký. Celej život jsem se potácela mezi pocitem povinnosti k matce a…“

Zvonek zadrnčel a Bohunce se ulevilo. Fanda vysko čil. „To bude Barča s tím svým, povídala, že asi přijedou oba, aspoň ho konečně pořádně poznáš. Je to vážně prima chlap. Co zvoníš, trdlo, víš přece, že je odemčeno!“ oslovil sestru v předsíni a doširoka otevřel dveře. „Tak tady je, mami, máš!“

„Maminečko, to jsem ráda, že tě konečně zase vidím!“ vletěla Barborka do kuchyně. „Nezhubla jsi trochu? A co ty, Fanouši, jak se má Vendulka a co děti?“

„Myslíš, že mě pustíš ke slovu?“ využila Bohunka Barborčina nadechnutí.

„Ukecaná jako vždycky,“ neodpustil si Fanda. „Kdepak naše Bára aby na chvilku zavřela pusu. Jak to s ní vydržíš?“ obrátil se k Pavlovi.

„Docela klidně,“ usmál se Pavel. „Mluvím o to míň, o co ona víc – a tak se krásně doplňujeme!“

„Jsem moc ráda, že vás zase vidím,“ podala Bohunka Pavlovi ruku.

„Můžete mi, prosím, říkat křestním jménem?“ požádal Pavel.

„Ráda – a sedněte si – dáte si kávu nebo čaj nebo něco k pití?“

„Já kávu ne,“ prohlásila Barborka. „Teďka ji nepiju a ani mi moc nechutná,“ přiznala.

„Snad nejsi…“

„Už třetí měsíc, a mám nehoráznej hlad. Můžu si vzít?“ natáhla ruku k talíři s koláčem.

„Jen jez, když máš chuť, nebo bys chtěla radši něco slaného? Mám tady šunku a sýr a včera večer jsem koupila housky,“ nabídla Bohunka, ale Barunka vrtí hlavou. „Ne, těšila jsem se celou cestu na ten koláč.“

„Vezměte si taky,“ přisunula Bohunka talíř k Pavlovi, „než to všechno sní!“ Usmívá se, panebože, jak je to pri ma, mít je tady všechny pohromadě, jen Vendulka a děti tady scházejí, ale Fanda má pravdu, pohřby nejsou nic pro děti, snad vážně brzy přijedou, tolik bych toho pro ně chtěla udělat, Vendulku mám ráda, jako kdyby byla moje vlastní, a ty děti, darmo mluvit! Aspoň na nějakej čas o prázdninách kdyby je sem pustili – no snad teď ano, když tady budu sama!

„Mami, budeš to muset tady dát trochu do pořádku, měla by sis koupit novou linku, ta kredenc by už patřila do muzea!“ vytrhl ji z přemýšlení Barborčin hlas. „Už jsem na to myslela, nějaký peníze mám ušetřený, chci si koupit něco novýho a vůbec to tady trochu jinak zařídit, i když nevím, jestli to ještě stojí za to! Ale proč by nestálo, hlavně když…“

„Když ti nikdo do toho nebude mluvit,“ doplnil Fanda. „Stejně se ti divím, že jsi to s takovým klidem celý ty roky snášela!“

„A co jsem měla asi tak dělat? Ale necháme toho, jsem ráda, že jste všichni tady a můžeme si přece povídat o něčem příjemnějším,“ uzavřela, protože si všimla Pavlova trochu udiveného pohledu. Barborka mu asi nic neřekla, proč taky, čo bolo, to bolo, terazky som majorom, napadlo ji najednou docela absurdně a málem se dala do smíchu.

„Tak abychom se pomaličku zvedali,“ vybídla a sama se nazouvá do černých lodiček. Budou asi trochu tlačit, no nic, vydržím to a tam budu stejně sedět. Zvedli se, maličký pohřební průvod.

„Pojedeš s námi, nebo s Fandou?“ obrátila se na ni Barborka.

„S Fandou, vy jste dva, a on by jel sám,“ otevírá dvířka u řidiče. „Kruci,“ vzpomněla si, „nezamkla jsem, Fa noušku, tady jsou klíče, vrať se a zamkni, prosím tě!“ podala synovi klíče a usadila se. Položil jí klíče do klína. „Už je to dobrý, lupiči se k nám nedostanou,“ usmál se a otočil klíčkem.

Jako tenkrát, když měl nové auto, kolik mu to bylo, ještě ne dvacet, ale na auto si vydělal, pravda, vzal mě na projížďku, matka tenkrát nechtěla – přece se nenechám zabít, takovej usmrkanej kluk by snad auto mít nemusel a ty jsi bláznivá, že mu to dovolíš! Plnoletej možná je, ale určitě ne rozumnej, vím, jak ty kluci jezděj jako ztřeštěný, zabije se někde a budeme to mít! – Tenkrát už jezdil za Vendulkou a měli jsme domluveno, že buď řekne, kdy přijede, nebo zavolá, abych neměla strach. Bojím se o ně oba, o Fandu i o Barunku strašlivě, od chvíle, kdy jsem poprvé slyšela jejich křik. Vlastně se teďka bojím o další lidi – o Vendulku, o Pavla, o děti… Někdo mi jednou povídal, že jak se děti narodí, nevyjde máma až do smrti ze strachu. Tehdy jsem si myslela, že jsou to kecy, ale je to pravda, o to větší, že lidi, o který se člověk bojí, přibejvají…

Respektoval naši domluvu, až jednou…

Bylo to v zimě, muselo to strašně klouzat, telefon mlčel a byla půlnoc, půl jedné, seděla jsem v kuchyni, v ruce pletení, v hlavě strach. Ve dveřích najednou stála matka.

To ještě není doma? Vidíš, já ti to říkala, kdepak, na moje slova tady nikdo nedá, kolik je, no podívej, skoro jedna, a kluk nikde, dělej něco, prokristapána, já se zblázním!

Čas běžel, najednou byly dvě a čtvrt na tři, telefon byl zticha a čas mobilů ještě nenastal, za oknem tma, čekala jsem na spásné světlo reflektorů a v duchu se třásla nepříčetným strachem.

Panebože, dělej už konečně něco, volej policajtům, do nemocnice, co jsi to za matku, že nemáš ani trochu strach, panebože, prosím tě, ať se mu nic nestane – se sepjatýma rukama se svezla na kolena a proud bědování neustával – ježíšmarjá, já to věděla, já to říkala, tak dělej něco, otče náš, jenž jsi na nebesích, Panenko Maria, ať se vrátí, prosím, ať se vrátí – hlas nabýval na intenzitě a mísil se s pláčem, najednou jsem musela utéct pryč, pryč z toho všeho, vletěla jsem do pokoje, strčila hlavu do peřin a řvala do polštáře DRŽ HUBU, DRŽ HUBU, DRŽ HUBU! Pak jsem se musela vrátit – kde jsi prosím tě, kluk je asi mrtvej a ty… – a konečně ve tři hodiny spásné bouchnutí domovních dveří: „Mami, chytili mě policajti a dělali kompletní prohlídku, bylo to mezi vesnicema a nemohl jsem k telefonu, promiň, prosím tě…“

„A jak to dopadlo?“ zeptala jsem se pitomě.

„Dobrý – akorát si mám koupit novou lékárničku. A nebylo by tam něco k jídlu?“

Vytrhla se ze vzpomínek a dívá se na synův profil, otočil se k ní a usmál se. „Dívej se na cestu,“ napomenula ho a v tom napomenutí byla láska, která ji zavalila a skoro jí nedovolila vydechnout. Obrátila se dozadu, těsně za nimi Barunka s Pavlem, tolik štěstí, to snad ani… Jenom František chybí, celou dobu mi chybí a čím dál víc. Možná proto, že jsem stará a děti mají vlastní život, do kterého jim nemůžu a ani nechci zasahovat, dobře, že bydlí jinde, třeba bych se neudržela a nechci jim někdy bejt protivná. Jen bych chtěla moct pro ně víc udělat, chtěla bych, aby mě občas potřebovali, no, snad budou, uvidíme.

A taky proto, že ho mám pořád stejně ráda jako před těmi roky, scházíš mi, Františku, jenže jsem to všecko podělala a co s tím teď? Pálí ji v krku, chce se brečet, zadržené slzy se usazují v duši, někde jsem to asi četla, ale přece nebudu před tím klukem hysterická!

Rozhodně si zařídím aspoň jednu místnost po svém, podle toho, jak mi budou stačit peníze, nesmím zas všechno utratit pro sebe, ještě snad budu nějakou dobu dělat, do důchodu mám sice jen půl roku, ale možná mě tam i potom chvilku nechají, účetních prý není moc, tak snad…

„Co jsi tak potichu?“ vytrhl ji Fanda z přemýšlení.

„Tak si, Fanoušku, myslím na to, jak si aspoň jeden pokoj udělám pro sebe co nejpohodlnější, aby mi tam bylo dobře, přemejšlím, co si koupím, jak to zařídím…“

„A co kdyby se táta chtěl vrátit?“ vypálil Fanda otázku.

„Já nevím, říkal něco?“ ošila se na sedadle. „Asi ne, viď, po tolika letech, určitě si zvykl na život, jakej teď vede, kdepak, asi už bysme si byli cizí,“ namítla, ale nemyslí to tak, je to přece táta našich dětí, vlastně by bylo moc hezké, kdybychom aspoň teď na starý kolena byli spolu, ale ne, určitě by nechtěl, každý kout, každá věc by mu ji musela připomínat, a pak, po tolika letech, třeba bysme byli jako dva cizí lidi, nevím…

„Přijede Marta?“ vrátil ji Fanda na zem.

„Nevím, poslala jsem jí parte, ale neozvala se.“

Marta, mladší matčina sestra, o hodně mladší, je jí jen o deset let víc než Bohunce a matka ji nikdy neměla moc ráda.

Potřeštěná kačena, každou chvíli spí s jiným mužským, z tý si, Bohuno, příklad neber!

Div divoucí, že mi matka dovolila strávit s ní pár dní po tátově smrti, tenkrát překvapivě souhlasila a já byla šťastná, že aspoň ty první dny nemusím bejt doma. Dělala všechno, aby mě rozptýlila, chodily jsme do divadla, na dlouhé procházky – pak se mi nějak ztratila ze života, párkrát byla u nás, ale vždycky se s matkou pohádala, a tak nakonec přestala jezdit úplně.

Jednou jsem zaslechla kus jejich hádky a bylo to kvůli nám, protože František tehdy ještě byl doma. „Ničíš tý holce život,“ křičela na matku. „Proč je, ksakru, nenecháš, aby si žili, jak chtějí? Proč jim musíš do všeho mluvit, proč musíš k čertu komentovat každé jejich hnutí, musí ti bejt přece jasný, že Franta to dlouho nemůže vydržet! A Bohuna, kdyby byla co k čemu, práskne do bot s ním, i kdyby měli bydlet v jeskyni!“

To by mi Bohunka neudělala, jsem její matka a ví, že se o mě musí postarat! Jen kvůli ní jsem po Ondřejově smrti zůstala sama, mohla jsem se vdát – a kolikrát – ale nechtěla jsem, měla jsem ji a žily jsme jedna pro druhou! Až přišel ten chlap a myslí si, že mi ji odvede! Ne, vždycky to bude v první řadě moje dcera a teprve pak…!

„Jsi nenapravitelná a Bohunu lituju, ničíš jí život, a ona je pitomá, že si to nechá líbit! Už v bibli se píše, že má žena následovat svýho muže – a vůbec,“ práskla dveřmi, „já tady nemusím bejt!“

To teda nemusíš a ty svoje rozumy si nech pro jiný – my se tě o nic neprosíme a na nic jsem se tě neptala! A že je jedno z přikázání Nesesmilníš, to taky asi nevíš! Od tebe sedí poukazovat na bibli, od tebe teda jo! Dneska tenhle chlap, zejtra jinej, a ty mi chceš povídat, co mám dělat! Dobře že se toho nedožili naši, jak vyvádíš, ty by z toho určitě měli smrt!

„Smrt by měli tak leda z tebe, káčo pitomá!“ křičela Marta mezi dveřmi. „Ale na tebe taky jednou dojde, nemysli, ta holka ti teda má bejt za co vděčná!“ Zavřela za sebou a byla pryč.

Bohuno! křikla matka, uvař mi hrnek kafe, ale ne moc silný, bolí mě hlava z tý…

Na schodech krematoria pár známých, potřásají si s Fandou rukou: „Bože, Fanoušku, ty jsi vyrost, co jsem tě neviděla, ale co říkám vyrost, spíš tak nějak vyspěl, je z tebe chlap jako hora, to má maminka jistě radost a babička by taky měla, kdyby… Tys sem teďka vlastně ani moc nejezdil, no jistě, rodina, děti a babička neměla tu tvou moc ráda, viď? No jo, ale co jsme si, to jsme si, o mrtvejch jen dobře…“ vzlykla, protože se to na pohřbu patří. Sousedka odnaproti, Sadílková, kolikrát mě zastavila: „Paní Bohunko, vždyť ta vaše máma těm dětem nic nechce dovolit, věčně na ně na zahradě huláká, Fanóóuškúú, Bááárunkóó, to aby se z toho zbláznily, chtěly by taky trochu mezi děti, pročpak jste je nedala aspoň do školky, to je pro děti nějakej život, furt jenom s babičkou? A kdepak je ten váš? Prej utek z domova, no ani bych se mu skoro nedivila,“ a tak dál, a tak dál.

„Mami, nestůj a pojď,“ vyrušil ji Fanda. „Podívej, Marta!“ Bohunka otáčí hlavu, na posledním schodu Marta, zrovna taková, jak si ji pamatuje, bože, to už je let, co jsem ji viděla naposled. Marta k ní seběhla a rozevřela náruč. Bohunka se k ní beze slova přitiskla, Marta ji hladí po zádech a mlčí – ona vlastně vždycky věděla, kdy mluvit a kdy ne. Na délku ruky odtáhla Bohunku od sebe a zkoumavě ji pozoruje. „Bože, holčičko, nějak jsi zestárla, ale to nic, jestli budeš chtít, pár dní u tebe zůstanu, vzala jsem si do konce týdne dovolenou, všecko to probereme a možná nám zbyde i chvilka, abychom z tebe udělaly zase pořádnou a pěknou ženskou. Co říkáš?“

Nevím, jestli chci, aby tady zůstala, možná by mi bylo líp samotné. Vážně nevím. Jenomže myslí to dobře, mockrát mi pomohla a vlastně bude docela fajn, když si budu mít s kým popovídat, stejně bych doma měla aspoň ty první dny plno sousedek, zdá se jim, že člověk potřebuje nebejt sám, ale někdy…

„To by bylo prima,“ odpověděla nakonec Martě a nepouští její ruku. Fanda s Barunkou a Pavlem stojí pod schodištěm, až Fandu napadlo, že Pavel vlastně ani neví, kdo Marta je. „To je Marta, sestra mojí babičky, a tohleto,“ postrčil Pavla dopředu „je Pavel, Barunčin přítel.“ Marta se usmívá, podává Pavlovi ruku a dívá se Barunce do očí. „Jsem vážně ráda, že vás oba vidím, Barunku ani Fandu už jsem neviděla, ani nepamatuju – a Fando, co Vendulka a děti? Dobrý?“ obrátila se k němu.

„Jo, dobrý, všecko zdrávo a snad i spokojeno,“ usmívá se Fanda. „A co kdybys k nám někdy zavítala, vážně bysme měli radost,“ doplnil a Marta se rozesmála.

„Prej zavítala, takový vznešený slovo – no možná někdy, domluvíme se, ale kdopak je zvědavej na starou bábu! Když tak nejvejš na půl dne, na kafe – no uvidíme!“ slíbila neurčitě. „Teda –“ doplnila, „ty by ses měl taky začít trošku krotit v jídle, koukni, je ti třicet a…“ píchla ho prstem do břicha, „pupek máš jako pivní dědek! Až přijedu, proberu s Vendulkou nějakou účinnou dietu! Ale hlavně se musíme postarat tady o mámu, pomoct jí dát do pořádku tělo i ducha! A pak…“ nedokončila, protože se na schodech objevil ceremoniář a pokynem zve všechny dovnitř.

Pavel s Fandou berou Bohunku za lokty, za nimi Ba runka s Martou a chudičký průvod. Varhaník spustil tichou hudbu a tóny padají do pohřební vůně lilií, tak obvyklé a nezaměnitelné. Bůhví proč jsou na pohřbech vždycky cítit lilie, i když třeba ani v kyticích nejsou? Lilie a svíčky – to je zvláštní, doma je svíčka cítit úplně jinak, asi Vánocemi nebo čím, protože kdy jindy se doma rozsvítí svíčka? To jen moc dávno jsme si s Františkem občas udělali večeři při svíčkách, vlastně ještě za svobodna, když jsem utekla do toho jeho maličkého pokojíku k paní Kratinové, kde byl v podnájmu. Matka o tom nesměla vědět, bůhví jak se podařilo, že o tomhle se nikdy nedozvěděla, když jinak věděla o všem! Kolem rakve řada svícnů, na pravé straně stojánek Kamila Bourová, pane bože, je to pravda, opravdu jsem na pohřbu svojí matky, opravdu už není.

Usadili se do první řady, Bohunka doprostřed, známí pokládají na schody kytičky, obřad začal. Na rakvi bílá kytice se stuhami Prababičce Venda a Fanynka – to byl Fandův žertík pojmenovat syna po matce a dceru po otci. Ale co, Františka je hezké jméno, vlastně se dneska už nedává, třeba zase někdo začne prohrabovat stará zaniklá jména… myšlenky se rozutekly, jsem přece na pohřbu, nesmím na to zapomenout…

Zadívala se na bílou kytici a oči se rozostřily. Bílá na černé, padesát bílých růží a stuha – Tátovi Bohumila. Bohumila, takhle mi říkal: „Jsi Bohumila, Bohu milá, ale ještě milejší tátovi, věříš?“ Věřím, táto, tobě všecko na světě, jsi přece můj a jenom můj, moje bezpečí, záštita, teplá ruka na studeném čele. Proč, proč? Proč z tisíců lidí na světě právě on? Proč z celého toho autobusu jen a jen on? „Těžká havárie, paní,“ řekli tenkrát matce. „Váš manžel jediný nepřežil!“

JEDINÝ! Natřískaná obřadní síň, měl tolik známých a přátel, varhany spustily jeho oblíbenou Ó řebíčku zahradnický… kterak na tě zapomenu, když to není věc možná… Ne, není to věc možná, do všeho, co jsem kdy dělala, na co jsem myslela, v co jsem věřila, do všeho jsem tě, táto, zapletla, do dneška jsi moje jistota, do dneška věřím všemu, co jsi dělal, na co jsi myslel… Našla jsem jednou na půdě v krabici tvoje zápisky, taky sis to všechno představoval trochu jinak… Proč nemůžu pro tebe plakat, oči jsou suché, a přece je kapesník, který žmoulám v ruce, mokrý, snad od potu nebo mi pláčou ruce? Můžou ruce taky plakat? Asi ano, všecko skončilo a opona se zavírá za člověčím životem, je tmavě červená, trochu to zavrzalo, měli by to namazat, napadlo ji. A pak, nekonečná řada podávaných rukou a pořád to stejné, neví, komu podala ruku, neví, kdy se rozhodla utéct pryč, daleko od toho všeho, běží a běží, nechat to všecko za sebou… „Děvečko zlatá, tomu neutečeš, to musí až čas,“ kolébá ji Marta v náručí, matka se dívá červenýma očima, má toho chudák taky asi dost. „Nezlobte se na mě, ale nemohla jsem tam vydržet,“ šeptám. Máma mě pohladila po vlasech – nikdo se na tebe nezlobí, já vím, bylo toho taky na tebe moc. A teď, holčičko, už máme jen jedna druhou – osudná slova v osudné chvíli, vyslovený a tehdy ještě neuvědomělý závazek na celý život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden život navíc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.