Diane Broeckhovenová

Ještě jeden den s panem Julem

přeložila Lenka Řehová

Originally published under the title

Diane Broeckhoven: De buitenkant van Meneer Jules

Copyright © The House of Books, Antwerpen/Vianen, 2005

Czech edition © Eroika, 2011

Translation © Lenka Řehová, 2011

ePub konverze © eReading.cz, 2012

ISBN 978-80-87409-11-4

Překlad této knihy byl financován

Vlámským literárním fondem

(Vlaams Fonds voor de Letteren – www.flemishliterature.be)

The translation of this book was funded

by the Flemish Literature Fund

(Vlaams Fonds voor de Letteren – www.flemishliterature.be)

Cokoli jsme dokázali se svými životy, činí z nás to, čím jsme, když umíráme. A počítá se vše, naprosto všechno.*

Sogjal Rinpočhe TIBETSKÁ KNIHA O ŽIVOTĚ A SMRTI

* Překlad Dušan Zbavitel.

Půlhodinka mimo čas, chvíle mezi probuzením a vstáváním, obestírala Alici jako důvěrně známé šaty. Pluje v pomyslné děloze, vydává se vstříc novému dni. Její uvolněné tělo se přimyká k teplým záhybům postele, svaly a klouby jsou bez tíže, mysl prázdná. Julova vůně – závan vyprchaného alkoholu, muškátového oříšku a starého muže – za ní leží jako tmavý stín. Věrný svým zásadám teď v kuchyni připravuje snídani. Pokud ji paměť neklame, je to jediná činnost, kterou se pravidelně podílí na chodu domácnosti. Rituál zahajuje každý den úderem osmé hodiny. Alice vstává až ve chvíli, kdy aroma čerstvě uvařené kávy přebije vůni postele a ona si uvědomí, jak dobře se vlastně má. Pak se posadí a ucítí, jak její pokožka obepíná boky a stehna jako vytahaná guma. Svěšené prsy hledají oporu u žeber. Ví, že se obtíže první hodiny po probuzení vytratí s několika bolestivými píchnutími tu a onde, takže okolo poledne bude zase ve své kůži. Více nebo méně.

Napadl sníh. Alice se podívala z okna a uviděla ulici zalitou bílou barvou. S nadějí, že modré froté zadrží teplo vyhřáté postele, si přes ramena přehodila župan. Pásek si uvázala pevně okolo pasu a ruce strčila do kapes. Bea, sousedka zezdola, zametá v žlutavé záři pouliční lampy sníh před domem.

„To je ale dříč,“ pomyslela si Alice.

Zůstala stát a naslouchala střídavému šustění koštěte a škrábání lopaty, hluku v dálce, který se však nepřibližoval. Zatřásla se zimou a vydala se za vůní kávy.

„Napadl sníh,“ řekla Julovi otočenému zády, s hlavou vyčnívající nad opěradlem gauče. Většinou na ni čekával v kuchyni, u stolu prostřeného přesně podle jednoho z jeho striktních pravidel. Neodpověděl a to jí na tváři vykouzlilo úsměv. Dozajista melancholicky pozoruje sníh a vzpomíná na dřívější doby, kdy ještě bývaly opravdové zimy. Mrazivé a nevlídné. Pomalu se k němu přibližovala, ztuhlá kolena jí bránila v rychlejším pohybu. Bez přemýšlení položila ruku na jeho prořídlé vlasy. Opatrnými kroky obešla kožený gauč a posadila se vedle svého muže. Fakt, že porušil vlastní domovní řád a díval se prosklenou stěnou ven na krajinu zapadanou sněhem, ji naladil vlídně. Nečekaně tak sama získala trochu svobody. Povinnosti chvíli počkají.

Přisedla si k němu blíž a ucítila teplo vycházející z jeho ramen. Naklonila k němu hlavu, až na tváři ucítila drsnou látku jeho vesty.

„Je světlo, ale zároveň tma,“ řekla a usmála se na jejich odraz ve velkém okně.

Jules neodpověděl. Nehybně seděl vedle ní, ruce složené na ostrých pucích kalhot. V kuchyni slyšela dopadat poslední kapky vody z překapávače, následované závěrečnými zvuky páry a prskání. V hlasitém tichu, které následovalo, jí došlo, co se stalo.

„Jule!“

Její hlas vyletěl z hrdla jako vyplašený pták z křoví. Zatřásla mužem a poplácala ho po tváři. Strnulé tělo se však nepohnulo.

„Jule!“

Další pták. Malý a opatrný.

Nereagoval. Když ho vzala za ramena prsty zakřivenými jako pařáty, těžkopádně se pohnul. Jules byl mrtvý. Nemohla tomu uvěřit. Zemřel během nejšťastnější chvíle celého dne, její půlhodinky mimo čas. Nejprve však splnil svou povinnost. Prostřel stůl a postavil na kávu.

Zmocnil se jí prapodivný pocit. Když si sedala vedle něj, předpokládala, že žije. Mluvila na něho a myslela si, že vstane a společně odejdou do kuchyně zasednout k prostřenému stolu. Ta myšlenka ji uklidnila. Jules bude skutečně mrtvý teprve tehdy, až to sama ucítí v morku kostí. Pravda k ní zatím doléhala jen zvenčí, na konečky nervů. Pomalu, jako mrholení, pronikala póry do jejího nitra.

„Pro pozůstalé to je vždycky špatné,“ zašeptala a povrchnost této směšné poznámky ji na chvíli uklidnila. Svou ruku, ještě vyhřátou z postele, položila na jeho. Byla chladná, ne studená.

Samozřejmě spolu mluvili o smrti, o strachu, že se z nich stanou lidské trosky. Pokaždé když se zmínila o tom, že jí nepřipadá tak strašné být dementní, reagoval Jules podrážděně. Slabomyslnost pro ni představovala bezstarostné bytí. Už žádné zařizování, sestřičky podávající trpělivě po lžičkách poslední kousky života, kamarádky ze školky a nečekaně se zjevující první tajní milenci. Především posledně zmínění dokázali Julovi pořádně zvednout mandle. To on byl jejím prvním milencem. To on jí ukázal život a zasvětil ji do tajů lásky. Ani po padesáti letech nesnesl žádné vtipy o takzvaných socích.

„Mysli také na pozůstalé, a ne jen sama na sebe,“ říkával v takových chvílích. „Představ si, že bys mě nepoznávala. Ani Hermana, ani vnoučata.“

Hm, to je ale problém pozůstalých, pomyslela si. Tuto myšlenku, zaměřenou výhradně na sebe, však nahlas nevyslovila. Ztratit se na prahu smrti v mlze, kde vzpomínky pomalu blednou a zvuky se vytrácejí, tak si představovala pokojný odchod ze života. Zemřít takovým způsobem jí připadalo dokonce romantické. Jako na konci francouzského filmu, kdy se barvy rozlomí do pastelového panoramatu. Fin!

Byly chvíle, kdy si strašně moc přála, aby Jula vůbec nepoznala. Dostal se jí však pod kůži. Pro ni už nikdy nebude neviditelný.

Kdyby si Jules mohl vybrat, zvolil by náhlou smrt, bez bolesti a strachu. Jako když obrovská ruka přitlačí na záda a nelze se jí bránit. Stejný pocit musí mít moucha v zlomku vteřiny, kdy se nad jejím nekrytým tělem objeví stočené noviny. Takový způsob odchodu považovala Alice pro pozůstalé za špatný a neomalený. Zmizet ze života bez jakékoliv předzvěsti.

Pokud by tedy bylo podle Julova přání, a ona netrpěla demencí, vybrala by si krásné a důmyslné umírání v posteli. Ani příliš dlouhé, ani příliš krátké. Bolest a tělesnosti ponižující lidskou důstojnost, jako jsou plíny nebo končetiny zbarvené domodra, by vypustila z mysli. Ležela by ve vyhřáté noční košili pod vyžehlenou dekou, se stříbrošedivými vlasy a upravenými nehty. Julovi by mohla říci všechno, co v sobě držela celých padesát let. Že ho nenáviděla a že ho milovala. Že občas chtěla utéct a že byla šťastná, že to neudělala. Že si přála být volná, ale byla k němu připoutaná každým coulem. Věci, o kterých si nepovídáte na pozadí každodenních starostí. Chytli by se za ruce a odpustili by si. Všechno. Julův čelistní kloub by pod povolenou kůží klesl na znamení, aby přestala. Za těchto nezvratných okolností by se však ovládl. Nezlobil by se a nic by jí nevyčítal. Nechal by ji zemřít v klidu. Chyběla by mu ještě předtím, než by našla sílu k poslednímu vydechnutí.

Alice dále rozvíjela své představy a na chvíli zapomněla, že pozůstalou je nyní ona. Když jí to znovu došlo, oči se jí zalily slzami. Utřela si tvář a mokrými prsty přejela Julovi po hřbetu ruky. Smrtelný chlad si pod jeho kůží pomalu hloubil cestu dál. Vstala a nasála bílé světlo nemilosrdně pronikající do pokoje. Posadila se na dubový konferenční stolek přímo naproti svému muži. Váhala. Zkoumala jeho obličej. Oči měl přivřené, jako dítě přemožené spánkem uprostřed hry. Okolo úst – byla to jen její představa, nebo opravdu zmodrala? – se odrážel stín smíchu. Pocítil v zádech onu velkou ruku, jež ho zatlačila za hranici mezi životem a smrtí? Teprve teď si všimla jeho brýlí ležících na zemi. Sebrala je, automaticky je otřela cípem županu a opatrně mu je nasadila na nos.

Alice věděla, že netrpěl. To ji uklidnilo. Přemýšlela, jestli mu má zavřít oči. Ve filmech viděla, jak příbuzní víčka zatlačili jemným pohybem palce. Vstala, postavila se vedle Jula a ruku položila na jeho tvář. Zachvěla se. Loni v létě našla u vstupních dveří domu vrabce vypadlého z hnízda. Vzala ho domů a celou dobu ho držela v ruce, na jediném myslitelném místě, kde ho mohla nechat zemřít. Naposledy se zachvěl a byl mrtvý, stále však zahalený teplou hebkostí. Dotkla se Julových víček, jeho řasy ji téměř neviditelně pohladily. Ptáček se znovu probudil. Rychle ruku stáhla zpět. Nemůže. Kdyby to udělala, z obličeje by mu zmizel výraz údivu. Zase se posadila na nízký stolek. Spatřila jeho udivený, téměř ostýchavý pohled, díky kterému vypadal mladě a zranitelně. Nechá to tak, jak to je.

Když znovu zabloudila pohledem dolů, uviděla na perském koberci jeho nohy v ponožkách. Usmála se. „Jule, no tak,“ řekla a zavrtěla přitom hlavou. „Kde máš pantofle? Prochladnou ti nohy a nastydne měchýř.“

Odešla do ložnice protkané stejným prazvláštně bílým světlem. Musí vyvětrat, to však dělával Jules. Udělá to sama. Síla, kterou musela při otevírání oken vyvinout, jí projela kostmi a spustila řetězovou reakci zmatených myšlenek. Co bude dál? Jak bude trávit den bez Jula? Jak bez něho bude žít? Donutila se myslet pouze na jeho kožené pantofle a vydala se je hledat po malém bytě. V koupelně bezděčně otevřela víko koše na prádlo. Srdce jí tlouklo až v krku. Zcela nesmyslné hledání pantoflů mrtvého manžela zabránilo tomu, aby se to v ní rozpoutalo. Aby vystoupila z břehů.

Ležely vzorně narovnané pod stolem, přesně pod jeho talířem. Tady musel pocítit první varovný tlak ruky na zádech, domnívala se Alice. Než sklouzl přes okraj propasti, dovlekl se ještě v ponožkách ke gauči. Posadila se na jeho židli, sundala si pantofle a vklouzla do Julových, kožených. Vyhřátým vnitřkem ji přivítaly stejně, jako kdysi ona přijala Jula. Pocit dojetí, jenž jí nejprve podlomil nohy a pak projel přes boky až do břicha, jí na chvíli nedovolil vstát. Nakonec se přece jen vzchopila, odšourala se do obývacího pokoje a znovu se posadila naproti Julovi.

„Obuju ti pantofle a potom se nasnídám,“ řekla jeho udivenému obličeji. „Naposledy vypiju tvou kávu. A musím popřemýšlet, co dál, když už ji pro mě nikdy neuvaříš.“

Předklonila se a svaly na stehnech se bolestivě napnuly. Ty pantofle mu musí obout.

„No tak, pomoz mi trochu,“ povzbuzovala Jula. Pata levé nohy zapadla přesně do dlaně její pravé ruky.

Jeho neživá noha byla těžká jako olovo. Nepohnulo se ani koleno, ani noha. Alice to však nevzdávala. Klekla si na úzký pruh koberce mezi stolem a Julovou nohou a postupně otáčela s pantofli tak dlouho, dokud mu je neobula. V náhlém návalu emocí strčila ruce pod Julovy nohavice a objala jeho nohy. Její polaskání dosáhlo až pod kostnatá kolena. Z jeho kůže se linul podobný chlad, jako kdyby se procházel večerním vzduchem s holýma nohama. Otočila lem nohavic a všimla si modrobílých stínů dodávajících jeho kůži barvu odstředěného mléka. Stejnou, jakou měla i ona.

Kvapně sundala ruce z Julových nohou a schovala je do kapes. V kuchyni si sama nalila kávu a namazala krajíc chleba meruňkovou marmeládou. Jedla, míchala kávu a polykala. Pozorovala kousek přesvíceného světa venku a z dálky opět zaslechla hluk, který zesiloval. Střídající se krátké a dlouhé škrabání, jak kdosi na zápraží odklízel sníh. Aspoň neupadne, až půjde za chvíli na nákup. Musí jít dnes nakoupit? Bude muset ještě chodit na nákupy? Nedokázala si představit, že by měla procházet mezi regály supermarketu sama, aniž by ji Jules dirigoval. Hrdlem jí stoupal nervózní smích.

Co má udělat? Zavolat doktorovi? Hermanovi? Určitě už odešel do práce. Vzala by to Aimée, jeho žena. Rozhodně zavrtěla hlavou. O otcově smrti se musí Herman dozvědět od ní. Ne oklikou. Nebo Aimée není žádná oklika? Vstala a nalila si ještě jeden šálek kávy, aby udržela na uzdě znovu se probouzející paniku. Tentokrát přímo pod žaludkem.

Otevřela lednici. Její obsah si spíše pamatovala, než že by se na něj dívala. Dnes si chtěli upéct jehněčí kotlety na rozmarýnu a česneku. Jules je miloval. Včera, aniž se s ní poradil, je jen tak položil do nákupního vozíku. Alice přitom většinou nedokázala zapomenout na heboučká jehňátka, a proto svou porci pravidelně přesouvala na Julův talíř.

V přihrádce na zeleninu se jako oblak rýsoval květák. Jeho kašovitá chuť a zatuchlá vůně linoucí se kuchyní Alici pokaždé připomněla strašlivá válečná léta. Dnes si květák nedá, a jehněčí kotlety už vůbec ne. Balíček masa hodila zpět do poloprázdného mrazáku, a když na županu ucítila chlad, otřásla se zimou. Rozmýšlela se, v ruce držela dva šedozelené mořské jazyky, které nakonec vyměnila za půlkilovou krabičku krevet. V poledne je sní sama, rozhodla se. Za chvíli skočí do obchodu pro dvě červená rajčata. Rajčata plněná krevetami – to je ono! A upeče si k nim hranolky s domácí majonézou. Od matky se naučila, že domácí majonézu ani chléb nesmí nikdy připravovat při menstruaci, protože to se zaručeně nepovedou. Položila si ruku na břicho a usmála se. Majonéza se jí povede a bude chutnat jako dříve. A Jules jí nic nepokazí, protože do košíku nestrčí žádnou lacinou napodobeninu. Připadalo mu nesmyslné dostat kvůli těm pár ušetřeným centům křeč do prstů. Vysvětlil jí, že syrová vejce jsou plná salmonel, na které se může umřít. Jules věděl všechno. Dnes jí to ale bylo jedno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ještě jeden den s panem Julem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.