Iva Tajovská

Matky matek

Eroika

© Iva Tajovská, 2007

© Eroika, 2007

ePub konverze © eReading.cz, 2012

ISBN 978-80-86337-66-1

Obyvatelé nížiny kolem zamrzající řeky dostali vánoční dárek. Celé dopoledne se vzduchem proplétaly vločky, a když vítr rozfoukal mraky, slunce rozjiskřilo zasněženou krajinu.

Až do oběda se Kamil s dcerou díval z okna. Teď se těší, až Petra dojí oběd. Maso a brambory jí nakrájel na drobné kousky. Rozčílilo ho, když manželka zase chtěla jídlo rozmixovat.

„Ne, ne, musí jíst jako my, umí to.“

Děvče sedící v židli s přepážkou bránící jejímu sesunutí obědvá už více než půlhodinu. Svědomitě žvýká drobná sousta a některá polknutí doprovází zakuckání. Kamil přechází od okna k ní a občas jí poklepe na záda.

„Dobrý, Petruško?“

„Hm.“

„Říkala jsem ti to, palice jedna. Na co si to hraješ, i tam jí to mixovali.“

Zlobí se na Radku. Za poslední roky už od ní nezná jiný tón než zlobný a podrážděný. Na pár týdnů se změnila, byla vstřícná a laskavá. Vrátil se, uvěřil, chtěl napravit, co se stalo. Ale jakmile všechno společně poskládali do přijatelného obrazu, přestala jeho žena novou situaci zvládat. Utrhuje se a poštěkává. Na něj, i na dcerku. Nemá trpělivost. S nikým. Ani sama se sebou.

Petra si otírá hřbetem ruky zbytky jídla přilepené na bradě a odkládá příbor. Pyšně se dívá na otce. Zvládla to. Ten pohled ho dojímá. Chce ji pohladit, ale jeho dlaň se zastaví o studenou, tvrdou hmotu přilby. Ta tvrdost a chlad přejde do celého těla a zabolí. Ucukne a ruku přemístí na její vlažné rameno. Stiskne.

„Jsi šikovná. Moc.“

Radka pomáhá Petře vylézt ze židle. Pak namáčí ručník a otírá jí obličej a ruce. Krabatí se a čeká, až to bude mít za sebou. Dívky v jejím věku sedí v restauracích se svými milými a decentně si otírají ústa ubrouskem. Jiné už drží v náručí své dítě. O dřez zacinká nádobí a v igelitu na dně koše se uhnízdí kousky odpadlého jídla ze stolu.

„Teď si odpočineš a pak pojedeme na výlet. Podívej se ven, ještě připadlo trochu sněhu. To počasí máme dneska za odměnu.“

Petra se usměje na otce a pokývá hlavou. Pak znovu. Kývá a kývá, Kamil hledí střídavě na bradu a čelo, pohyb hlavy se zrychluje a do obličeje se začne vkrádat úzkost. Dívčin pohled se na okamžik upře do prázdna a hlava se stočí ke straně. Zachycuje ji těsně nad zemí, přilba se jen lehce dotkne koberce. Kleká si, přidržuje ji a přečkává s ní nekonečné vteřiny, tak jako před dvaceti, deseti lety, předevčírem, včera a ráno, stokrát, snad tisíckrát. Tlačí k zemi její zmítající se tělo. Tiskne se k ní. Chtěl by přenést její pohyb na sebe. Přeje si, aby jí dokázal odlehčit, sejmout z ní alespoň část bolesti a každodenní nejistoty, ale jeho tělo může jenom kopírovat její křeč.

Neuspořádané elektrické výboje v Petřině mozku začínají nacházet správnou cestu. Tělo vláční a z obličeje se pomaličku vytrácí napětí. Přichází únava. Vyčerpanost.

Kamil ji přenáší do postele. Sundává přilbu z hlavy a zakopává ji pod postel. Její nakrátko střižené vlasy jsou zplihlé. Vždycky toužila mít je dlouhé jako jiné ženy. Nešlo to. Z praktických důvodů.

Radka stojí strnule u dřezu. Do jejích rukou přitisknutých na hrudi se dostává pohyb. Znovu namáčí ručník a otírá dívčin obličej se zasychajícími slinami. Pokouší se načechrat zpřelámané, neposlušné vlasy. Sedá si na kraj postele vedle Kamila a hladí dceřinu ruku. Čekají na spánek. Po záchvatu nikdy nebývá osvěžující. Zmučené tělo nedokáže ozdravit, ani nezabrání útokům zrazujícího těla, jen na krátký čas osvobodí od myšlenek, kdy to přijde znovu.

Spí. Přivírají dveře a usedají v kuchyni. Kamil si zapaluje. Dokud není v blízkosti Petry, dokáže nekouřit. Pak ne. Žhnoucí tabák přináší uvolnění a chvilkové oproštění.

„Nehul tu. Nebudu zas prát záclony. A jí to taky nepřidá,“ brada Radky směřuje k pokojíku.

„Pak vyvětrám.“

„Zbláznil ses? Zase budeme topit do aleluja. To mi snad děláš schválně!“ každé následující slovo zesiluje její hlas.

„Prosím, nezačínej zase.“

„To by se ti hodilo, abych pořád mlčela.“

„Ty neumíš mlčet. Vzbudíš ji… Já vím, že je to těžký, do prčic, ale musíme normálně fungovat. Kvůli ní.“

„No to je náramný! Na to se ti holka hodí, abych já nemohla nic říct, protože ty potřebuješ klid. Myslel jsi na ni, když ses kurvil? Myslel, no řekni!“

„Nekřič.“

„Nemyslel. Měl jsi plnou hlavu tý čubky! Já a holka jsme ti byly ukradený. Co sis chtěl na starý kolena dokazovat, ty plešoune opelichanej, co?“

„Tak dost! Nepamatuješ si, na čem jsme se domluvili? Ne?“

„Domluvili? A co ty? To ty jsi všechno podupal. Svoje zásady, sliby, všechno, všechno!“

„Slíbila jsi, že to nebudeme řešit. Proboha, jak se o ni s tvýma nervama chceš starat celý den?“

„Já mám paměť dobrou. Já jo, já jsem nezapomněla na slib věrnosti, ani za dvacet let. Já ne.“

„O koho to tu teď jde? O nás, nebo o ni? Takže naše domluva neplatí?“

„Jak ty to máš jednoduchý! Stalo se – nestalo. Bylo – nebylo! Stalo a bylo! To z tebe nikdo nesejme.“

„Snažím se s tebou znovu žít. Musíš spolupracovat. Vzpamatuj se a nekřič, vzbudíš ji.“

„Hovno, hovno! Já se mám vzpamatovat! Ty se vzpamatuj.“

„Já jsem taky ve stresu a nevylívám si vztek. Myslíš, že mi to je jedno, když Petru několikrát denně sbírám ze země?“

„Já si vztek nevylévám. Já ho mám. Mám! Tam se jí to některý dny vůbec nestalo, a tady? Dneska už podruhý! Ta změna jí nesvědčí.“

„Chce to čas, stabilizuje se to. Ale musí mít klid a cítit se tu dobře. Víš, jak se těšila domů.“

„Najednou mluvíš o domově. Ty, kterej jsi ho pošlapal… jako všecko!“

„Kdybych věděl, že to nebudeš zvládat… Unáhlili jsme se.“

„Stejně furt myslíš na tu kurvu. Vím to, ani se mě nedotkneš, nic. Ale já bych to stejně nechtěla, nemysli si. Máš jí pořád plnou hlavu. Na mně se ti pořád něco nelíbí. Tak si táhni k ní. Jen mě klidně zase nechej. I s holkou. No táhni!“

„Dobře víš, že jsem to ukončil. Petře jsme popletli hlavu… Lituji toho, všeho lituji.“

„Ty svině!“

Do rozdrážděných hlasů vstupuje sotva slyšitelný zvuk bosých nohou dotýkajících se studené podlahy. Dívka stojí v palbě slov zmrzačených křikem. Sviští kolem jejích uší. Nerozumí, nevěří jim, snaží se je k sobě nevpustit. Ale obraz zlobou a nenávistí pokřivené tváře matky se obtiskl do jejího mozku. I tátův. Zsinalý, bezradný.

Obraz, zvuky i vůně purpury, jehličí a cukroví se sjednocují do podivného celku. V křeči dopadá na zem. Tupý, tlumený úder pohlcuje křik. Syrová přímka na temeni hlavy se šklebí a začíná zalévat krví. Tátovo „lituji toho“ a mámina „svině“ zamrzly někde v rozkmitaném prostoru.

Žárovky na třpytivém stromečku blikají.

Kamil poklekává a tiskne se k ní. Snaží se svým tělem utlumit další záchvat. Zoufalství nastartovalo pláč. Jeho vzlykot se ztrácí ve společné křeči.

Radka otevírá lékárničku a vyndává na stůl dezinfekci a náplast.

Čerstvý sníh je kyprý a blýskavý. Na každý krok reaguje křupáním. Kamilův kabát nesplývá. Dlouhý předmět na jeho prsou rýsuje zvláštní tvar. Studí. Pach kovu a oleje proniká do svěží vůně zimního dne.

„Sedneme si k posedu, Petruško, jako posledně, co říkáš? Myslíš, že zase přiběhnou zajíci a srnky? Podívej, jsou tu čerstvé stopy.“

Petra se těší. Miluje vycházky do lesa, má ráda zvířata, jsou pro ni tak vzácná. Když měla štěstí, viděla je jednou za měsíc a o svátcích. Ale teď bude všechno jinak. Tatínek ví, kam lesní zvěř nejvíc chodí. Dříve, vždycky, když se musela vrátit zpět, vyprávěla řediteli, sestřičkám, ošetřovatelkám a ostatním, kteří dokázali poslouchat, co všechno viděla. I jaký je tatínek znalec přírody. A že má brokovnici, ale nikdy ji nepoužil, protože by nedokázal zabít nevinné zvíře. Snad jen kdyby je přepadl medvěd nebo divoký pes, aby ji ochránil.

„Sedni si sem, Peťulko. Opři se o strom, můžeš si sundat přilbu, nic se ti nestane, je tu jen měkký sníh.“

„Kdyby maminka viděla, že sedím ve sněhu na zemi! Ta by vyváděla,“ hlasem se rozlévá radostný tón. Tiskne si prst k ústům a spiklenecky mrká. Boří dlaně do sněhu, ohýbá prsty a teplé lopatky nanášejí bělost na její a tátovy natažené nohy.

Třpytivým svátečním odpolednem se prolíná smích, jeden radostný, a druhý, jenž je zoufalým produktem spoutané bezmoci a beznaděje. Stoupá ke korunám jehličnanů a výš, blíž k obloze. Snoubí se neslučitelné.

Petra prožívá šťastnou chvíli, klidný okamžik mezi tím, co nemilosrdně bičuje její tělo. S každým přibývajícím rokem se takové chvíle zkracují. A silné léky, které nedokážou záchvaty vyléčit ani jim zabránit, je špiní umělou malátností a zahalují těžkým závojem.

Smějí se. Do nenáviděné přilby házejí sníh a tvarují ji do koule. Opírá se o tátovo rameno. Objímá ji a tiskne k sobě. Ještě před nedávnem takto objímal Ilonu. Stesk a smutek se mu zavrtávají hlouběji do hrudi.

Petřino tělo zaplavuje pocit bezpečí a bezmezné důvěry. Ví, že teď se jí nemůže nic stát. Její silný tatínek ji přede vším uchrání. Nevpustí k ní nic zlého. Pocit bezpečí se přetavuje do sladké únavy. A únava do spánku.

Hladí ji. Nemůže se nabažit skutečnosti, že její tělo teď netvoří oblouk a paty nebičují zem. V její tváři je klid. Usmívá se.

Volnou rukou hrne sníh na hromádku a podkládá její hlavu bělostným polštářem. Z ohybu lesa vycupital zajíc. A druhý. Tečka v dálce se začíná tvarovat do vznešeného těla srnce. Mrak na několik okamžiků odkrajuje sluneční paprsky. A když ho mírný vítr přemístí dál a slunce znovu zalije krajinu, ozve se výstřel.

Stopy ve sněhu se začínají rychle klonovat.

Snad slabost, možná vůle láme jeho kolena. Klečí nad ní. Sladký výraz Petřiny tváře obohatila lehkost. Kamil zavírá oči. Tiskne víčka k sobě. Třesou se. Krotí je dlaní. Z představ se vynořuje štíhlá postava. Blíží se. Usmívá. Ženin úsměv je smutný. Ach, Ilonko… Za ní se objevuje další tvář. Je v ní zlobný škleb. Je to zosobněná výčitka. Prudce otevírá oči. Postavy se začínají rozpouštět.

Naklání se nad Petru. Dívčí čelo nestudí, má stejnou teplotu jako jeho bledé rty. Oprašuje sníh z jejích rukou. Narovnává vlhké pramínky vlasů. Stíny se pomaličku prodlužují. Vstává.

Vzduch rozkmitává druhý výstřel.

Nikdo starší

Marie

„Do prkýnka, zase jsem se probudila!“

Každý ráno je stejný. Každý den, hodina. Nezvyknu si. Nikdy. Už od pohledu jsou mi všichni protivný. Barák plný starců a chcípáků. Dali mě mezi ně. Na pořád. Ta ženská s mokrými mapami pod paží, vedoucí domu nebo jak jí říkají, na mě pořád: „Paní Novotná, tady se vám bude líbit. Jsme nejmodernější dům s pečovatelskou službou v kraji. Je tady všechno, tělocvična, společenské místnosti, kantýna, rehabilitace, pedikúra i bazén.“

Tělocvična! Bazén! Ať se jdou bodnout. K čemu je mi bazén? Já chci svůj domeček, králíky a Ťapku. A svou zahrádku. Teď to tam zplanýrujou. Co bude s mými růžemi? Copak je někdo, kdo se o ně nestaral, ocení? K čertu se vším. I s povedenou dceruškou. Vyhnat mámu z baráku a ještě se u toho tvářit ušlechtile, to by jí šlo.

„Je to pro tebe to nejlepší řešení. Sama to už nezvládneš. Potřebuješ dozor, chováš se zmateně, zapomínáš a já nemám čas za tebou chodit a hlídat tě. Nebudu každý den trnout, co vyvedeš. Beztak barák není tvůj a stejně je na rozpadnutí.“

Václava. Jediná dcera. Sama je v důchodu a mě vyžene sem. Prý pro mě to nejlepší. Pro mě? Houby, pro ni. Jako by se o mě někdy starala. Přišla tak nanejvýš jednou za měsíc, aby udělala, jak říká, pořádky.

„Mami, proč tu máš vždycky takový bordel? Kde se tu pořád bere tolik věcí? Ty to snad taháš z popelnic nebo co?“

Moderní ženská – pro korunu by si koleno nechala vrtat, ale přitom s některými věcmi šeredí, až zůstává rozum stát. Šňůrku na balíčku klidně přestřihne, než by si s uzlíkem dala trochu práce. Trpělivost jí chybí. A když je pak potřeba něco přivázat, tak se provázek kupuje za hříšný peníze. A se starými papíry to bylo to samý. Já je celý měsíc sbírala, rovnala a ona mi je klidně před očima hodila do kamen, než by je svázala a odvezla do sběru. Ke mně vždycky přiletěla jako fúrie, popálila a povyhazovala, co se dalo. Dokonce i jídlo. Kolikrát jsem si před ní musela schovat zbytky v troubě nebo i ve skříni na šaty. Vždycky to vyšmejdila.

„Mami,“ ječela na mě, „vždyť je to už chycený, chceš se otrávit?“

Najednou. Celý život jsem všechno snědla, ani ždibec kůrky nevyhodila, a nikdy mi nic nebylo. Vyhazovat jídlo! Kdo to kdy viděl? Co jsem dělala a jedla celý měsíc, kdy za mnou nepřišla, jí bylo úplně jedno. Že jsem do posledku tahala domů vodu od studny přes silnici, abych měla na vaření, nádobí a zalévání, to jí bylo jedno. Ale eklovat se, že se mi to v baráku neblýská čistotou podle jejích představ, to jí šlo náramně. Nikdy se nezeptala, jak se mám, ale první, co udělala, bylo, že popadla smeták a začala mi zametat pod nohama. Aby dokázala, že je lepší a čistotnější než vlastní máma. Vždycky než měla přijít, jsem si s úklidem dala obzvlášť záležet. Vstávala jsem ve čtyři ráno a nanosila osm kýblů vody. Zatopila v kamnech a vodu ohřála. Z půlky jsem umyla nádobí a zalila kytky. Zbytek vody jsem nalila do vaničky. Vykoupala jsem sebe, potom psa a nakonec tou vodou vytřela podlahu. Tak se hospodaří, to není otočit si kohoutkem a šeredit.

„Zařídili jsme ti nejlepší dům s pečovatelskou službou. Tady už nemůžeš zůstat. Nájemní smlouvu ti majitel neprodlouží, dům je na spadnutí,“ oznámila mi před Velikonocemi, jako by se nechumelilo.

„Nejlepší samice je kotná. A co bude s Ťapkou? Růže už nasazují na květ.“

„Pár věcí si můžeš vzít, třeba tuhle úzkou skříň a obrázky. O zbytek se s Mojmírem postaráme.“

Postarali. Mají velký barák, všecky úspory jsem jim dala, když stavěli, a sama byla celý život v nájmu. A co udělali s Ťapkou? Odvezli ji k veterinářovi. Ani jsem se s ní nerozloučila. Prý už je stejně stará a ta injekce nebolí. Měli mě odvézt s ní. Injekcí se nebojím a taky jsem stará.

Nenávidím tuhle místnost. Je větší, než byla moje světnička. Ale je moc bílá, studená, neútulná. Co mi je platný, že mi Václava s Mojmírem pověsili na zeď obraz s karafiáty a čestné uznání za vzornou práci v přádelně? Nelíbí se mi tu. Ne, nezvyknu si. Starou bábu přesadit do takový klece! Nikoho tu neznám, ani nemám chuť se s někým cizím vybavovat. Jsem tu nejstarší. Je hrozný, když člověk zestárne tak, že potkává už jenom mladší. Ta z prvního patra, který prý už taky bude devadesát, ani nevychází ven. Aťsi je zalezlá. Stejně se tu neumí nikdo bavit o ničem jiným než o nemocích, doktorech, co bylo k obědu a co koho bolí.

No dobrá, odsoudili mě. Přidělili celu, čekárnu na zubatou. Však ona si mě tu snad už brzo najde. Než mě sem vyšoupli, začali hrabat na zahrádce krtci. Jednu kupku vedle druhý, jo, už mi začali kopat hrob, bábo, chystej se. Tam si měla přijít, líp by mě tam našla, v téhle čekárně na smrt holka nestíhá, je tu moc zájemců a špatný doktor.

Smrdí to tu. Když je vítr, od chemičky ve městě sem jde pach. K ránu mě to může zadusit. A některý lidi tu taky smrdí. Ten prokouřený dědek, co se mou včera seděl v jídelně, se snad ještě letos nemyl nebo co. Co je s mým domečkem? Co je s mou voňavou zahrádkou?

Jsem ve vězení. Odsouzena za zločin – zestárla jsem. Dostala jsem doživotí. Ještě že tu mám alespoň vařič. Ale pec to není, pořád mi na tý elektrice něco kypí a přetéká. A je tu špatná voda, když si chci uvařit meltu s mlíkem, vůbec není tak dobrá, jako byla doma. A ke všemu mi ta mladá pečovatelka koupila špatnou meltu, přivezla nějakou novinku, slabá je a má divnou chuť, člověk si už ani nepochutná.

Jo, kdybych byla doma, to by byla jiná. Už by se mi na kamnech vařily brambory a já bych si odskočila kousek do lesa na svá místa pro hříbky. Jak já bych si dala svoji starou dobrou bramboračku! Copak se tady na téhle ploténce dá něco pořádně uvařit? O pečení si můžu nechat jenom zdát. A v čem taky? To nikoho nezajímá. Kde bych si tady asi tak posbírala spadaný švestky do buchet?

K zbláznění, k zbláznění to tu je. Ještě že za mnou chodí Ilonka. Hodná holka, hodnější než její máma. A Monička, moje pravnučka zlatá. Jo, ty na mě mají čas, ty jo. Alespoň na něco se můžu těšit. Jen Ilonka se mi moc nelíbí. Je taková smutná, ustaraná. Mezi obočím se jí začínají dělat vrásky. Při každé návštěvě se zdají být ještě hlubší. Pravda, už jí přibyl čtvrtý křížek, ale vždycky to byla pohledná ženská. Já vím, že s tím svým je nešťastná. Nemusí si stěžovat, abych to poznala. Hned, jak jsem ho poprvé viděla, věděla jsem, že ji nic dobrýho nečeká, na to já mám čuch. Copak to je za život s vojákem z povolání? A ještě k tomu Slovákem, který si rád přihne? Ne, neměla si ho brát. Ale kdyby ho nepotkala, nebyla by Monička. Je radost se na ni podívat. Snad alespoň ji čeká lehčí život. Je hezký dívat se na její hlaďounkou, čistou tvář, velká kukadla a dlouhé vlasy až do pasu. Taky jsem takové měla. Cha, ještě mám, jen se ten můj bílej, hubenej ocásek, co stáčím do drdůlku, setsakramentsky ztenčil.

Jenomže já jsem nebyla tak hubená. Chudoba byla, to jo, ale jídlo bylo grunt. Vždycky jsem se vydatně najedla. Třebaže to byla jenom melta s mlíkem a nadrobeným chlebem. Cožpak bych mohla vydržet takovou dřinu? Všechny starosti? Ach ne, zaplať pánbůh, že už nejsem mladá. I kdyby mi někdo nabízel, že mi ubere padesát šedesát let, ani za nic bych to nebrala, ne, ne, ještě jednou prožít všecko znovu, ne, ach jak já jsem už unavená! Nikdo by se mnou neměnil, nikdo. Nic z mýho života, který od narození byl jak vystřižený ze špatnýho románu. Tatínek se po smrti maminky u porodu hnal do chomoutu a pak si taky umřel. Macechu a nevlastní sestru jsem měla. Pro ně jsem nikdy nebyla Maruška nebo Mařenka. Pro ně, ani pro nikoho později. Služku jsem jim dělala, jako Popelka. Dřela jsem jako kůň. Jenže Popelku si našel bohatý, hodný princ. Mě nehledal. Můj život neměl s pohádkou nic společnýho.

Posledně se mě Monička vyptávala na pradědu. „Proč o něm nikdy nemluvíš? Jaký byl? Vyprávěj mi o něm.“

Nemluvím, nemluvím. Ještě teď, když si na něj vzpomenu, se ve mně všechno svírá. Na hrobě jsem mu byla jen jednou, už mě tam nikdo nedostane. Nebudu se dívat na jeho jméno na náhrobku. I moje tam už je, jen tam chybí datum u křížku. Václava je praktická, jen co je pravda. Když si představím, že mě pak položí vedle něj! Rozprášit bych chtěla, alespoň v něčem bude po mým. Ať se cuká, to mi je jedno. Ne, už se nenechám přesvědčit tím jejím: „Ale co to zase vymýšlíš, mami, v hrobě je ještě jedno místo pro urnu, co to komplikuješ? Náhrobek je vytesaný, s tím se už nedá nic dělat.“

Kdepak se Monička zdržela? Už tu měla být. Vždyť to mám tady napsaný v kalendáři. Chodí každý úterý kolem čtvrtý. Nemůžu se jí dočkat. Vždycky, když ji vidím mezi dveřmi, mám pocit, že mi sem přinesla kousek jinýho světa. Svěžího, vzdušnýho, barevnýho. Konečně! „Už jsem se, Moničko, bála, že jsi na mě zapomněla.“

„Kdepak, jen mi ujel autobus. Hned udělám čaj, přinesla jsem zákusky.“

„Ale ty zlobíš, proč utrácíš, víš, že mám pro tebe vždycky nachystanou svačinu a něco sladkýho.“

Ráda se na ni dívám, jak s chutí jí. A moc ráda poslouchám, když vypráví legrační historky ze školy, o svých kamarádkách, i o tom, co je novýho venku, v tom světě, kam já už nepatřím. Dopíjíme čaj, Monička umývá nádobí a sedá si do křesla naproti.

„Ale teď zase mluv chvíli ty. Posledně jsi mně neodpověděla, když jsem se ptala na pradědu. Tak jaký byl? Babička o něm taky moc nemluví.“

„To se divím, měli se docela rádi. K ní se nechoval jako ke mně. Na jeho pohřbu brečela. Já ne, nešlo to.“

„Nebyl na tebe hodný?“

Co ji to zase popadlo a zase začíná, proč se vyptává zrovna na něj a připomíná mi ho?

„Nechceš o něm mluvit?“ obličej Moniky se starostlivě krabatí. Vstává, přehrabuje se v tašce a kontroluje mobil. Snad už zase nechce jít?

„Byla jsem ta nejspokojenější vdova ve vsi.“

Monika zavírá tašku, sedá si a překvapeně se na mě dívá. „Opravdu?“

„Držela jsem smutek, chodila v černým a nikde o něm špatně nemluvila. Ale stejně všichni věděli, že měl ruce dozadu a rád si přihnul. Válečný invalida, věčně bez práce. Byl prolezlý zlobou až po uši… Nechtěl nás.“

„Koho nás?“

„No mě ani Václavu. Když už se to muselo narodit, prosadil si, že se bude jmenovat po něm. No jo, no, na ni si časem zvykl, ale mě nikdy neměl rád, protože si mě musel vzít a ještě jsem měla holý zadek, jak mi pořád předhazoval. Jako by on bůhvíco měl.“

„Cože, ty ses musela vdávat? To i tenkrát se to… před svatbou… taky…?“

„A co si myslíš, že tenkrát byli lidi jiní než teď? Jen to byla o hodně větší ostuda. Přes břicho jsem se málem nedostala k oltáři. Děcko se narodilo necelý měsíc po svatbě.“

„Vždycky mi chyběl nějaký čistokrevný strejda nebo teta. Ty jsi už další dítě nechtěla?“

„Ne! Ale stejně po pěti letech přišel na svět hoch, málem jsem u porodu přišla o život. Než jsem ho stačila vypiplat z plínek, chytnul záškrt. Závěje byly až do polovic oken. A doktor stál moc peněz. On pro něj nejel a malý umřel. To třetí jsem taky nechtěla. Sousedka mi nasekala kořen z pampelišek. Tou hořkou kaší jsem se málem udávila. Tři dny po sobě, třikrát denně jsem to do sebe soukala. Ještě teď mi je na zvracení, když si na to vzpomenu. Ale pomohlo to. Ženský si musely umět pomoct. A odpomoct.“

„To jsem nevěděla, že se to takhle… dělalo.“

„Co zbývalo jinýho? S ním už jsem do jedný postele nikdy neulehla. Nikdy, stejně jsem mu byla dobrá jen na práci a na vylití vzteku. Dělala jsem všechno možný, abych od něj měla pokoj. Aby mi upletl další dítě? Jak bych je všechny uživila? A kdybych vypustila duši u porodu, kdo by se postaral o Václavu? Ten prácebojsa určitě ne.“

Monička odkašlává a už nemluví tak vesele a nahlas, jako když přišla. „Nevěděla jsem, že jsi to s ním měla tak těžký.“

„Těžký? Horší než to. Ale copak se hodí takový věci vykládat pravnučkám? Když si na to vzpomenu… pomalu se ani mně samotné nechce věřit, že to tak bylo.“

„Už jsem dávno velká holka. A já ti věřím, žila jsi v těžké době.“

„Vlekla jsem ho celý život jako břemeno. Živila ho a trápila se s ním. Když si koupil noviny, tak je hned po přečtení hodil do kamen, abych se já nezdržovala od práce.“ Co se to děje? Najednou o něm dokážu otevřeně mluvit, poprvé v životě. Připadám si jako žalobníček, vím, že se to nehodí, ale jde to ze mě samo, když vidím vážnou, soustředěnou tvář Moničky, chci přestat, ale každá vyřčená věta mi přináší úlevu. „Pořád jsem si představovala, jak už konečně umřel. Já, komunistka, se každý večer modlila k Bohu, aby mně od něj pomohl.“

„Moc se už na něj nepamatuju. Jenom na ten jeho zamračený, zarostlý obličej a dřevěnou hůl.“

„Hned po pohřbu jsem ji spálila. Pořád jsem ji viděla ve vzduchu, jak s ní mával a vyhrožoval. Několik roků po jeho smrti jsem našla ve sklepě pod uhlím schovaný peníze. Byly napůl sežraný plísní. Neplatný. Jediný jeho peníze, který jsem kdy viděla. Byly mi k ničemu. Jako on, dědek zmatený, zapomnětlivý. S sebou si je nevzal, alespoň nějaká spravedlnost.“

„Ani ze začátku to nebylo hezký? Jak jste se seznámili?“

Ráda vyprávím, moc ráda, jen když má kdo poslouchat, ale o té první noci…. to se nehodí. Proč se neptá na cokoliv jiného? Pořád na mě vyčkávavě hledí. „No, jak jsme se seznámili – obyčejně, na tancovačce.“

„Byl hezký?“

„Hm, byl. Přišel k nám do vsi a nikdo ho pořádně neznal. Hledal práci, byl vyučený švec. Chtěl se usadit. Jo, hezký chlap, fešák, i když kulhal. Říkal, že si sám prostřelil nohu, aby se dostal z fronty.“

„Vyhlídl si tě a pozval k tanci…“

„Hm. Měl tmavý, kudrnatý vlasy a jasně modrý oči. A i když se při chůzi hrbil k holi, byl štíhlý a pružný. Při tanci hůl odhazoval, připadal mi tak zajímavý a zkušený. Viděl kus světa a o tom, co prožil na frontě, nemluvil. Říkal, že některý věci by vyprávěním mohly znovu ožít. Smál se, že tam v polní nemocnici nechal v plechový misce kulku ze stehna a paměť.“

„A dál?“

„Přišel zrovna, když se sušila sena. Sedlák pouštěl nás, chasu, každou neděli k zábavě. Abychom přišli na jiný myšlenky, abychom vydrželi další týden dřít. Každý ráno po pátý jsme chodili na louku s naklepanou kosou a brous kem u pasu. Krok za mnou další děvečka a za ní pacholci. Kdo zpomalil nebo zaváhal, ten za ním ho seknul do paty. Kdo by tomu dneska věřil? Ale sedlák nebyl nelida. Každou neděli nám odpočítal na stůl mzdu a pár haléřů navíc – na tancovačku. Říkal: Pobavte se děvčata, dokud to jde, dokud jste hezká a mladá. Strašně ráda jsem tancovala. On taky… to jsem ještě nevěděla, že vymetl, co se dalo…“

„A pak?“

Moc jsem se rozmluvila a Monička je neodbytná. Co by si o mně pomyslela, je tak nezkušená a mladá. Nemůžu jí přece vyprávět, jak jsem dočista ztratila hlavu a jak mě po tý tancovačce doprovázel domů. Dotančili jsme, on mi objednal ještě jednu sklenku pálenky, zaplatil, sundal ze své židle zavěšenou hůl a nabídl mi paži. Byla srpnová noc. A on měl horké ruce a dech. Všude voněla čerstvá tráva. Ach, proč jsem prožila jen jednu takovou noc? Jedinou noc, kdy jsem toužila po mužském doteku a polibku. Jedinou noc, kdy moje tělo neztuhlo, žádná síla netlačila moje kolena k sobě a vlastní dlaně na prsa. Poslední noc bez balvanu, který se mi s rozedněním usadil někde uvnitř. Ten balvan tlačil, obaloval se a narůstal.

„Jsi unavená, mám už raději jít?“

„Ne, Moničko, nespěchej, jsem tak ráda, když tu jsi. Jen jsem si potřebovala chvilku odpočinout, v poslední době se hned zadýchám a unavím… U čeho že jsem to přestala… už vím… ani se nezeptal na moje jméno a přitom… Nezůstal. Kulhal dál krajem a nabízel podomní ševcovství. Neznala jsem ho, a proto se pro něj trápila. Co já se nabrečela! Co jsem se ho tajně navyhlížela! Na cestě od kostela ke statku jsem znala každý kamínek, každou vyrašenou chudobku a nový stéblo trávy. Jak já byla nešťastná ze svého rostoucího břicha! Z toho, co bude, až to selka pozná. Jak jsem mohla vědět, co se se mnou děje? Viděla jsem, jak se telí krávy a děvečky taky ledacos pověděly, ale… Copak jsem měla maminku, která by mi řekla, co to je být ženou se vším všudy?“

Selka upírá pronikavé oči na drobnou ženu s hrubýma rukama, která jí pomáhá zadělat na buchty pro čeládku.

„Poslyš, Mařka, nějak se mi nezdáš, nezahodila ses s někým? Však ty víš, co myslím.“

Marie se nemusí přiznávat, pláč odpovídá za ni. Selka si důkladně omývá ruce od těsta, natáčí mladou ženu proti sobě a zkušeně jí ohmatává břicho, jako to dělává březím krávám.

„Teď už s tím nepůjde nic dělat, kdo to byl?“

Selka je panovačná a chamtivá, ale zná život. Umí poslouchat a pomoct. V tu chvíli se pro Marii stává vším – přítelkyní, mámou i spojenkyní.

„Neboj, na podzim potáhne zpět na Turnov, počkáme si na něj. Přijde, uvidíš, u nás je nejvíc prošlapaných škrpálů ze vsi.“

Má pravdu a vyřídilku. Než se Václav nadál, sedlák ho odváží na povozu, za nimi klopýtá hříbě určené k prodeji na trhu. Před kostelem mlčky, se sklopenou hlavou stojí vedle Marie. Ani jeden netouží po svazku. Ale musí to být. Když Václav vidí přicházejícího faráře, hudrá, otáčí se a chce utéct. Ale sedlák se mu staví do cesty.

„Ještě k tomu ten černoprdelník,“ mumlá si pro sebe ženich s holí. Při obřadu se chová jako stroj. Svatební polibek? Ani ten den, ani jindy. To Marii netrápí, už po něm netouží. Pocit té první noci po tancovačce vyprchal. Nedotýkají se. Oba se bojí jejího obrovského břicha, co se dme a hýbe.

Odpoledne nakládají výbavu do proutěného koše s popruhy. Háčkované dečky a vyšívané ubrusy, co si Marie roky po nocích plná naděje a očekávání chystala. Bílé, naškrobené cejchy a porcelánové kafáče od selky. Na vrch koše pokládá nevěsta povadlé astry svázané bílou stuhou. Jdou až za Semily, do domku jeho rodičů. Marie už nedře u sedláka, nyní se plahočí u staré, hašteřivé tchyně a hluchého tchána.

Když přichází Václava na svět, rodička kromě bolesti necítí nic. Ani úlevu, ani radost. O malou se stará dobře. Když má zapálená prsa a už to nejde dál kojit, v horečkách chodí do druhé vsi pro mléko. Denně šest kilometrů. Dobré mléko od nejlepší krávy v okolí.

Nerada se Václavy dotýká. Neví proč, snad je to tou nápadnou podobou otci. Možná ženská nemůže tolik milovat své dítě, když nenávidí jeho otce. Ta chvilka vzplanutí jedné noci na lásku k dítěti a muži nestačí. Snad tu neuvěřitelnou podobu přivolali jeho jménem. Kdo to kdy viděl, holka Václava! Chtěl to, svolila. Ještě stále doufá, že když všechno překousne a bude po jeho, najdou k sobě cestu a budou slušně vycházet. Když malá krabatí obličejík, připomíná jí jeho, když se stále častěji v noci vrací z hospody a pak nadává a křičí. Je nešťastný. Svatba mu přišroubovala toulavé boty k jednomu místu, k ženě, kterou nemiluje, dítěti, které nechtěl, a ke starým rodičům, kterých si neváží.

Marie se hrozí, co dá druhý den do hrnce. Když se malá postaví na nohy, odchází za prací do přádelny. Dvě hodiny tam. Směna. Bolavá záda, nohy i ruce. Dvě hodiny zpět. V horku, zimě, dešti, bouřce. Ještě dlouho se stará o manželovy rodiče, pak už živí jen rostoucí dceru a chlapa, který nemá nikoho a nic rád a celé dny se užírá doma. Každý večer odchází na kus řeči a za karbanem.

Marie už toho mnoho neočekává, jen bojuje za kousek klidu a smíru. I z kostela se nechává vypsat, protože Václav nesnáší faráře – vyžírky tlustý, hamižný, říkává často a příliš nahlas, jenom oblbují lidi nesmysly a báchorkami, tahají z nich peníze a pak je vydírají jejich uměle nahlodaným svědomím. Marie to nechce stále poslouchat, potřebuje se vyspat a odpočinout si, a tak kývne, když ji přihlásí do komunistické strany. Chodí po schůzích. Protože to on chce. Protože sám rád schůzuje. Řeční o rovnosti, právech dělníků, pracovních podmínkách, spravedlivé mzdě, a sám nepracuje. Ani dříví nepořeže, ani třísky na zátop nepřipraví, aby večer, až se vrátí z fabriky, měla na zátop. Už i Marie umí křičet: „Vyžírko, vždyť ty o rovnosti a spravedlnosti umíš jen žvanit!“

Holka roste. Má gesta otce, jeho pohyby, výrazy. Když má Václav náladu, hraje si s ní, špásuje a povídá. Marie je ta, co vaří, uklízí, zatápí, pere a obléká. Po nocích šije a přešívá. Nevypráví pohádky, je potřeba dát dohromady domácnost, však Václava už taky může s ledasčím pomoct. Všechno ji naučí, dobře ví, jaké to je, když máma neukáže, nenaučí, neporadí.

„Tak víš co? Když se ti bude chtít, dopovíš mi to příští týden,“ Monika přerušuje rozpačité ticho a chystá se k odchodu.

„Pamatuješ, jaký to bylo fajn, když jsi u mě byla prázdninách?“ Marie ve svých vzpomínkách poskočí o mnoho desetiletí dopředu.

„No jejej! Když bylo chladno, nachystala jsi horkou vodu do gumové láhve, strčila pod naklepanou duchnu, dala mi hašlerku, sedla si na kraj postele a vyprávěla. Ráda na to vzpomínám. Bylo mi u tebe fajn. Co já u tebe v klidu přečetla románů!“

„Co je s nimi? Vyhodili je, viď?“

Monika váhá a zahanbeně přikyvuje. Holčička moje, stydí se za druhé, je mi jí líto. Odvádím řeč. „Stejně bych na to už pořádně neviděla.“

„Zítra píšu dvě písemky, musím se na to podívat. Tak zase za týden.“

Dává mi pusu na tvář. Je to zvláštní, na tohle jsem si nikdy nepotrpěla, ale zase tak moc mi to nevadí. Možná jsem neměla ucukávat. Je to trapný, když je starý člověk rozpačitý. Utírám si tvář. Monička se zasměje a dlaní mi přetírá stejné místo.

„Tak pá, budu se na tebe těšit.“

„Na viděnou, holčičko. A ještě jsi mi neřekla, co doma, co Ilonka?“

A taky je trapný, když je mladý člověk rozpačitý. Dobře vidím, jak váhá.

„Mamka toho má moc, to víš, hodně práce a občas nějaký starosti.“

To mi je jasný, vím, jaký má občas nějaký starosti. To ten její hulvát, chlap mizerný.

„Ale ty jí pomáháš, viď?“

„Snažím se. Jo, a babička ti vzkazuje, že se staví v neděli a uklidí ti tu.“

„Václava přijde už v neděli? Vždyť tu byla nedávno.“

„Ono to všechno moc letí.“

„Mně už ne… Tak pozdravuj mamku a dávejte na sebe pozor. A zase přijď.“

♦ ♦ ♦

Za pár týdnů tady je její koberec zničenější než za předcházející desetiletí. Cestička k oknu stále více tmavne a začíná vylézat šedavá mřížka, která už není schopna udržet vlněné smotky. Okraj záclony je šedavý. Muškát na okně shodil další žlutý list. Ještě mu zbývá dvanáct dalších. Rozkvétá poslední květ a ten osychající bude už zítra muset odstřihnout. Ale má tupé nůžky. Doma by si s nimi poradila, zašla by přes silnici k sousedovi, co má doma brusku a kterému dávala za pomoc jednou ročně staženého ušáka. Ale co tady v tomhle rozlehlém, studeném, cizím baráku daleko za městem? Nikoho tu nezná. Nic se tu neděje, a kdyby průvan nerozhoupal záclonu, ani nic nehýbe. Nic, jiní koukají alespoň do zahrady. Dokvétají tam poslední růže, někdo je po posledním odkvětu šikovně sestříhal a donutil nasadit další poupata.

Už má hlad. Uvaří si meltu s mlékem a nadrobí do ní chleba. K čertu, kde je ten chleba? Už byl ztvrdlý, ale do bílé kávy dobrý. Shýbá se ke koši. Je prázdný. Václava ho musela přesypat do igelitové tašky a odnést. Nezůstaly ani výstřižky. Celá léta shromažďovala z časopisů a novin články o pěstování růží a jiných květin. Do prkýnka, zapomněla je včas schovat! Rozhazuje urovnanou peřinu a v botách uléhá. Plna tichého vzdoru zakope a líbí se jí, jak podrážky zanechávají v peřině dolíčky, do jejichž středu se sypou zrnka písku a drobné hrudky hlíny. Na chvíli se jí udělalo dobře. Vstává.

Je teprve podvečer, dřív než v jedenáct neusne. A to kdoví jestli. Ještě pět hodin přecházení v kleci.

Spaří meltu jen do jednoho velkého kafáče. Od té doby, co je tady, už neodlévá polovinu na zítřejší ráno. Přilije mléko a drobí do něj chléb. Příčí se jí to, kdo to kdy viděl dávat do bílé kávy měkký chleba? Jí bez chuti. To doma, to byla jiná. Kolikrát přišla ze zahrádky do baráčku až za tmy, někdy plevelila záhonky ještě za svitu měsíce, a s chutí zhltla všechno, co si ráno nachystala. Ale co je tady, nemá hlad. Není vybíravá, nikdy nebyla, ale nechutná jí. Nic, dokonce ani ta melta ne. Myje nádobí a odkládá ho do plastového odkapávače, který jí sem přinesla Václava, protože si koupila větší a z nerezu. Jo, to byly časy, kdy nesnesla na hrnci nebo skleničce zaschlou kapku! Všechno se muselo blyštět, i kdyby to měla leštit do rána. Ale teď už je všechno jedno.

Zbývají ještě čtyři hodiny, než bude moct ulehnout s nadějí na příchod spánku. Pociťuje únavu a bolest v nohou. Natáčí křeslo k oknu, aby viděla na šeřící se oblohu. Ztěžka usedá. Zavírá oči a představa, která k ní od té doby, co musí být tady, přichází mnohokrát za den, jí vykouzlí spokojený úsměv. Vidí, jak ráno leží na posteli a sladce spí, už ji nebolí nohy, už nemusí vstávat, nemusí přecházet ve své cele a čekat, až v deset zaťuká pečovatelka a vezme si od ní lísteček s napsaným nákupem nebo přejede hadrem místnost a řekne pár neutrálních vět jako včera, předevčírem, před měsícem, jako v pokoji vedle, naproti a nad ní…

Ale dobře ví, že se zase bude muset probudit, protože zubatá jí to dělá naschvál a ještě si ji nezařadila do pořadníku. Té s kosou je úplně jedno, že je celá bolavá a že jí už brzo bude devadesát i že se jí tu vůbec nelíbí. To si radši minulý týden vzala tu ženskou s drdolem z protější cimry, která měla skoro o dvacet roků míň.

Ještě dlouhé tři hodiny. Číst nemůže, už na to špatně vidí a z televize ji bolí oči. Myslí na domov, který už není její, a co víc, není vůbec. Domek je rozbořený a zahrádka rozkopaná. Stesk a bezmoc se jí rozlévají bolavým tělem.

„Moje růžová, stolistá by kvetla,“ vypráví si, „ještě nebyly mrazíky. Třeba ji nevykopali.“

Přechází k oknu. „Ťapko!“

Budík v její hlavě je stále spolehlivý, vstává v pět. Jako celý život. Bosé nohy se zažloutlými nehty na pokroucených prstech se dotýkají lesknoucího se linolea.

Ledová královna

Václava

Jak mně mladší kolegyně záviděly!

„Paní Václavo, co vám bude chybět? Zdravá jste, manžela máte, velký dům se zahradou, vypočítali vám slušný důchod. Své máte jisté a beztak jste už několik roků přesluhovala. Na všechno teď budete mít spoustu času. Pospíte si, přečtete noviny, pak si uděláte kafíčko a v klidu si ho vypijete na zahrádce. Žádná buzerace, žádný musíš musíš, žádný blbý šéf. Ale co my? Kdoví, na kdy nám posunou odchod do důchodu? Aby to nedopadlo tak, že po sedmdesátce vytřeme naposledy regály, vypneme počítače, řekneme si, co jsme to chtěli… aha… pozdě… vyměnit pemprsky. Pak budeme hledat klíč, a když se zadaří, zamkneme sklad a kancelář, na vrátnici si odpíchneme, a než vyjdeme ven, klepne nás a rovnou odtud nás odvezou v černém futrálu.“

Rádoby vtipné, odlehčující tlachy na rozloučenou s čerstvou důchodkyní, kecy, jen aby se mluvilo. Ještě že jsem nedělala žádné posezení na rozloučenou, musela bych to poslouchat mnohem déle a ještě by mě to stálo fůru peněz. Ti, co odcházeli přede mnou, vždycky nachystali nějaké pohoštění. Ale já nemusím být jako ostatní. Šímovou, co odcházela loni, to stálo skoro třináct stovek. A ještě jsme se jí museli skládat na dárek. Na dvacet čtyři korun mě to přišlo. Koupili jí takovou zlacenou kávovou soupravu. Líbila se mi, to jo, byla na ní spousta zlata, vypadala draze. Stála osm stovek. Kdybych udělala oslavu stejnou jako ona, prodělám na tom pět stovek a kdoví, třeba by mi koupili něco jiného. To pohoštění by šlo udělat levněji, Šímová všechno kupovala hotový, chlebíčky i zákusky. Kdyby nebyla líná a udělala vlastní pomazánky, z tvarohu nepřijdou tak draho, a upekla koláč nebo perník, tak i se šlehačkou by ji to přišlo na mnohem míň. A to víno taky nemusela kupovat, ale to ona se musela na poslední chvíli předvádět, prý, abychom ji nepomluvili. Co z toho, stejně za pár týdnů po ní nikdo ani nevzdechl. Však už ani mě v tom protivným, okoukaným skladu neuvidí. Přes dvacet let jsem tam poskakovala jako manipulantka, tuny plechovek s barvami přerovnala, tisíce výdejek vyplnila a podepsala, i na počítači jsem se naučila, na té obludě nevyzpytatelné.

Šéf mě tenkrát pěkně naštval. „Paní Václavo, musíte se to naučit, nic na tom není. Zavádíme moderní skladové hospodářství, bez toho to už zkrátka dneska nejde. Pošleme vás na školení, uvidíte, že jste se toho bála zbytečně. Je to nenáročný program – jde o zadávání čísel, budete dělat jen pár stejných úkonů – je to jednoduché jako pro cvičenou opici.“ Šmejd mladá, chtěl být vtipný, ale strašně mě urazil. Cvičená opice, co si to dovoluje, cucák? Myslí si, že když má školy, může z nás, dělnic, dělat nějaký plebs hloupý? Kolik se u nás za tu dobu vystřídalo šéfů! A skladnic. Já jsem vydržela ze všech nejdéle. A vůbec, nikdy tam nebyl dobrý kolektiv. Tak proč jsem si měla hrát na nějaký dojemný loučení? Nebo se na ně pak chodit podívat. Stejně bych na to ani neměla čas. Teď, když všechno ještě začala komplikovat máma.

Celý život mám nějaké starosti. I na stará kolena, když bych už měla mít od všech pokoj. Ta ženská s tou šílenou trvalou na hlavě, kysna rozsezená v koženkovým křesle v kanceláři Senior centra, mi už několikrát řekla, ať za matkou víc chodím. Co se stará?! Co jí je potom? Co ona ví? Jako na potvoru na ni vždycky narazím. Ale aby mi pořádně vysvětlila rozúčtování služeb, to se cuká a div se neurazí. Určitě okrádá starý lidi, však je toho plná televize, a ještě se nestydí poučovat. Dobře ví, že si máma nepamatuje, kolikrát jí byli pro nákupy a uklidili. Korunka ke korunce, však ono se jim to na úkor druhých pěkně nastřádá. Na moje city hrála, vydírala. Nenavštívená stařičká matka, jako z nějaké trapné televizní inscenace. Co mně má kdo co radit, proč se mi ta cizí ženská plete do života? Celý život jsem za mámou chodila jednou za měsíc, abych jí uklidila. Na ten její nepořádek se nemůžu dívat. Ale proč chodit častěji? Abych tam pak seděla, koukala na ni a poslouchala její stesky? O čem si s ní mám povídat? O tom, že to není jako dřív, protože chleba a rohlíky hned ztvrdnou, že ty salámy se nedají jíst, protože je to samá mouka a kůže, nebo že jí pečovatelka přivezla nedobrou meltu? Copak já za to můžu, že se jí tam nelíbí a nemůže si zvyknout?

Dostala se do nejlepšího domu s pečovatelskou službou, však jí to Ilona zařídila, když u toho dělá, kde jinde by to mohla mít lepší? Co by ještě chtěla? Ne, ty její věčný nářky nemám zapotřebí poslouchat. Ani omletý výčitky, co všechno od mojí poslední návštěvy už nenašla. Vždyť by v těch jejích starých časopisech, poskládaných papírech, skořápkách a zalátovaných hadrech shnila.

„Václavo, kde mám ty výstřižky o růžích, nevíš o nich něco?“ Ach jo, už zase musím poslouchat ten její vyčítavý tón.

„Ty, co jsi měla rozházený tady ve stole? Vyhodila jsem je, vždyť by tu za chvíli v těch tvých krámech nebylo k hnutí.“

„Ale, ale…“ kňourá. To snad není možný, mámu jsem přece nikdy neviděla brečet. A teď, zrovna ona, ta tvrdá, silná ženská tady bude natahovat kvůli troše rozstříhaného papíru?! Stáří je hrozná věc. Měkne, není s ní kloudná řeč, začíná být přecitlivělá a nepraktická. Místo toho, aby poděkovala, ji budu muset ještě uklidňovat.

„Ale vždyť už stejně růže nepěstuješ.“

„No právě.“ Zase ten vyčítavý tón. Už abych tu návštěvu měla za sebou. Ještě vytřu podlahu, pečovatelky tady na to kašlou, v rohu jsem našla pavučinu a ta rozhodně není čer stvá, nechám to prověřit, za úklid máma zaplatila za minulý měsíc dvě stě třicet korun, ať si děvenky pečovatelky nemyslí, že si můžou dělat, co se jim zamane. O tom, co tu dělají nebo spíš nedělají, mám dobrý přehled a vyúčtování mámě každý měsíc rovnám do desek.

Pěkně to tu vedou, vidí starou ženskou a šidí ji, okrádají a mámě to je jedno. Tak to tedy ne, jak půjdu odtud, nechám si to prověřit a peníze za špatný úklid hezky vrátí. Tři tisíce dvě stě tu máma nechá za nájem v jedné místnosti a ještě z ní budou tahat další peníze. Ne, ne, takhle by si toho tady moc nenašetřila. Není jim trapný proúčtovat každý nákup. Od čeho tu jsou? Jako by to nemohli vzít všem najednou ve velkém a zadarmo. A ještě rozlišují cenu velkého a malého nákupu, to bych taky ráda věděla, jak to dělají, jestli podle počtu kusů nebo váhy, o tom tedy značně pochybuji, takhle se s tím nebabrají, automaticky tam mámě vystřihnou tu vyšší cenu a myslí si, že se v tom nikdo nevyzná. Však já se zase přeptám. Aby si holčičky nemyslely, to by pěkně vypadalo. Ani se mně nechce pomyslet, jak okrádají ty, co jsou úplně sami. Ještě že mě máma má, já zajistím, aby byly účty v pořádku, na mě si nepřijdou.

„A co Ilonka a Monička? Ilonka se mi v poslední době nějak nezdá.“

Copak? Snad jí to všechno Ilona nevyklopila. Kdy tady byla? Ale ne, to ona je taková divná a nikomu nic neřekne, určitě by to tady nevykládala. Ptá se jen proto, že ji to zajímá, a taky aby řeč nestála. Vždycky si na Ilonu potrpěla. Na vnučku, ne na dceru. I na Moniku, svoji roztomilou pravnučku. Pro mě nikdy neměla laskavého slova. Za celý život. Já dostala jen to, co se slušelo, najíst, obléct, ušít šaty, vyprat je, vyspravit a vyžehlit. Ale aby si dřív se mnou někdy hezky popovídala nebo za něco pochválila, ne, to neznám. Vždyť ona snad nikdy, když jsem ji potřebovala, na mě neměla čas. Alespoň večer si ho měla udělat. Ale ne, to bylo všechno přednější než já. Každý večer uklidit chalupu, uvařit, umýt a utřít nádobí, nanosit vodu a naštípat dříví na druhý den. A pak se šlo hned spát.

Ona snad ani o mě nikdy neměla strach. Ne, neměla. Nezeptala se, kde jsem byla, co jsem celý den dělala. Jako spící panna byla. Celý život hrála roli hrdé, udřené trpitelky. Nikdy nezvýšila hlas, snad jen když se dohadovala s tátou. A když jsme ji stěhovali z toho jejího zatuchlého, zchátralého nájmu… To srdceryvně bránila každý kousek, jako by mohla do jedné místnosti přestěhovat celou chalupu nacpanou nepotřebnými, zasmrádlými krámy. Dobrá, nelíbí se jí, že se starám. A ještě si bude otevírat pusu, místo toho, aby byla ráda, jak jsem všechno s Mojmírem zařídila. Kdybych sem nepřišla třeba rok, tak je jí to snad úplně jedno.

Nic neocení. Prodala jsem jí svůj starý mobil. Prodala!? Dala, za tu pětistovku to je zadarmo. Říkám jí: „Mami, kdyby se něco dělo, zavolej mi.“ Návod jsem jí dala, co má kdy jak zmáčknout, několikrát jí to ukázala, ale ona dělala, že to nemůže pochopit. Schválně, aby mi nemusela volat. Kdybych ten mobil dala do bazaru, dostanu za něj určitě nejmíň osm stovek. Neváží si mojí pomoci. Beze mě by tu shnila ve vlastní špíně, jo, shnila. Nic jí není dobrý, ani to, že se starám, aby ji nešidili a aby tu měla čisto. Nově postavená budova to je, ale když odtud odcházím, vždycky cítím, jak mě svědí dlaně od bacilů, staroby a špíny, že bych si nejraděj vyměnila kůži. Snad se tu stáří a nemoci stačily za těch pár měsíců provozu zažrat do všech stěn a skulin. Příště si vezmu gumové rukavice, jasně, mělo mě to napadnout dřív.

Tak, prý jak se má Ilona a Monika. To ji zajímá. Třeba opravdu něco tuší nebo ví. Jako by mi to dělala schválně, připomínat mi je. Když si vzpomenu na předminulou středu! Ještě jsem se nezbavila zlosti, pořád mi je z toho nanic.

„Asi nejsem vaše dcera,“ tak od nás Ilona odešla. Co ode šla, utekla! Jako spráskaný pes, ale hlavně že se vztyčenou hlavou. Zkopaná životem, ale pyšná. Mojmír se z toho ještě dodneška nevzpamatoval.

Hlupačka. Smolařka. Loni jí bylo čtyřicet a pořád to je prostoduchá, naivní holka. Druhým za státní peníze radí a sama neví, co se sebou. A když jí to člověk řekne, chová se jako podebraná. Nikdy s ní nebyla pořádná řeč. Vždycky před námi měla nějaké tajnosti. A když se něco provalilo, tak to pak stálo za to. Návštěva jednou za dlouhý čas a vždycky pořádná jobovka. Je to její chyba, že to s Leošem neumí. Jiná ženská, ta by si s ním poradila. Ale ona ne, neudržela ho na uzdě, a tak to má. Zpackaný život. Žádný chlap nepije jen tak, pro nic za nic. A ženskou nemlátí, když k tomu nemá důvod. Je to mužský a s ním se to musí umět. Jako já s Mojmírem, ať si děvenka nemyslí, že je to s ním jednoduchý, ale já si vždycky poradila. Já jo. Chlap musí vědět, co může a nemůže, od toho je ženská, aby si v tom udělala pořádek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matky matek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.