Kateřina Pešková

Sbohem, Ameriko

Eroika

© Kateřina Pešková, 2009

© Eroika, 2009

ePub konverze © eReading.cz, 2012

ISBN 978-80-86337-91-3

Gerontologie je věda o tom, jak zdravě zestárnout. … na to, jak zmoudřet, jsme ještě nepřišli.

Prolog
New York City

Světlo začalo pronikat dovnitř pokoje jako nezkušený zloděj na první štaci. Mladý muž natažený uprostřed postele se pod útokem nevítaných paprsků nespokojeně zavrtěl a zakryl si hlavu polštářem. Marně. Ani ne pět minut po slunci přišel brutální útok ve formě alarmu v mobilu. Mrštil po něm polštář a došlo mu, že je vzhůru. Což znamená, že nepřijde pozdě do práce. Ale taky to znamená, že noc už opravdu a defi nitivně končí… Škoda. Co kdyby šéfce zavolal, že přijde o hodinu později?

Ušklíbl se a s trochou lítosti si přiznal, že přemýšlí nad blbostmi. Vstávat musí… Když se přemluví. Zhluboka se nadechl, napjal svaly a připravil se k činu. Čas plynul dál, nezávislý a netečný k jeho skutečně aktivitě. První pokus nevyšel. Nemá to smysl, přestaň blbnout a vstávej! Okřikl se v duchu a nikoli poprvé zašilhal do proudu jasného světla z okna. Aspoň že už je jaro a zima defi nitivně pryč. Kolik je venku asi stupňů? Absurdnost myšlenek ho naštvala. Přestaň se starat o teploměr a dělej! Proč mám vůbec vstávat tak brzo; zeptalo se ho vědomí nespokojeně, ale samozřejmá odpověď ho neminula: Protože musíš. Zaklel a odhodil přikrývku tak prudce, až sklouzla na podlahu a odkryla zpola zakrytou postavu ženy, která se jemně otřásla zimou, cosi zamumlala a spala dál.

Povzdechl si, nešetrně přikrývku sebral a hodil zpět na postel. Ráno, dva lidi, a pokoj je přitom přece jen prázdný… Jannine se pečlivě zahrabala do tepla a nic nevnímajíc pokračovala ve spánku, jako by se nechumelilo. Proč ne. Podle toho, co včera tvrdila, má dnes volno a pak se vrací domů. Na Floridu. Kde aligátoři dávají dobrou noc a občasné výlety do New Yorku slouží jako záchranná síť od moskytů, vedra a hurikánů. V duchu se škodolibě zasmál a hned zaznamenal, že se mu zlepšila nálada. Jannine na něj překvapivě působila jako nedobrovolný životabudič. Důvod? Naprostá záhada. Včera v baru se viděli poprvé v životě a noc uběhla dřív, než se stačil nadechnout. Pocit euforie a svobody mu unikal mezi prsty. Bylo mu to líto, ale věděl, že nemá smysl se ho snažit udržet. Vstal.

Doploužil se k oknu a pomalu vyhlédl ven. Proč jen je to okno tak špinavý… Matný, nesmytelný nános letité vrstvy prachu a špíny. Kruci. Zhluboka si povzdechl a opřel těžké čelo o studenou okenní tabulku. Chlad ho na vteřinku odrovnal a připomněl mu čas. Čtvrt na osm. Do háje! Doma v Čechách mu nikdy nedělalo moc problémů vstát do školy nebo do práce. Že by začínal stárnout? Kolik mu to vlastně… Poslední narozeniny proběhly těsně před odletem do Ameriky a neměl chuť je slavit. Mělo by mu už být osmadvacet, opravdu? Zamračil se a v duchu provedl rychlý výpočet. No jo, v roce 2000 oslavil dvaadvacet. To to letí. Měl by se už konečně vzpamatovat, nebo najednou zjistí, že mu je padesát a trčí na tom stejném místě s hlavou groteskně opřenou o okno a zírá na svět venku ze zpožděného osobáku, který nikdy nedorazí do té své správné stanice…

„Teď nebo nikdy,“ zamumlal nahlas a uznal, že dnes opravdu není vhodné ráno na fi lozofi cké úvahy. Amen. Petr Horáček, formální student, nynější soukromý pečovatel, a především ilegální český přistěhovalec z Prahy. Jo. Odlepil se od okna a začal se neochotně oblékat. Musel do práce a jeho klienti nepočkají. Štěstí, že dneska má na starosti jen dva a zbytek dne volný; zbude mu tak víc času na hledání vyšších životních pravd. Au. Sarkasmus zabolel téměř fyzicky.

Z malého bytu na Manhattanu se vypakoval za několik minut. Jo, Jannine. Neobtěžoval se nechat vzkaz. Stejně ji už nikdy nebude mít tak jako včera v noci… Život je pes. S posledním pohledem do slepých oken poslal v duchu ironický pozdrav Orlandu na Floridě a vydal se do poloprázdné ulice newyorské čtvrti Chelsea, aniž se otočil. Touha se však nikam neztratila. Naopak byla horší a sžíravější, než když sem oba dnešní cizinci před několika hodinami vpadli a téměř zoufale se našli ve vzájemném objetí.

„Horatio, Horatio, ty, který pravdu zříš na vrcholcích, jež převyšují hranice nebe a hynou v údolí, jehož jméno je zmar,“ zamumlal Petr roztržitě a s hlavou sklopenou zarytě do země odešel na autobus. Den teprve začínal.

Agentura Modré nebe Brooklyn, NY

„Sašo! Zvedněte ten telefon! Ještě jsem si ani nestačila sundat kabát, proboha, vy mi to tedy neusnadňujete. Kvůli čemu si myslíte, že vás tady mám? Zákazníci nebudou čekat na dvacáté zazvonění!“

Ochraptělý výkřik šéfky kanceláře měl zamýšlený úspěch. Saša Habdi Lennertová, štíhlá, drobná osůbka indického původu si bez vzrušení přihladila neposlušné prameny vlasů, co jí vypadly z důmyslného drdolu na temeni, a zatímco se usadila na otáčivé židli za stolem vysoko obloženým papíry, ladným pohybem malé ruky zuřivě drnčící sluchátko zvedla. Zazvonění nepočítala, ale konečné číslo se zřejmě opravdu přiblížilo k patnáctce. No co, teprve…

„Pečovatelská agentura Modré nebe, u telefonu Saša Lennertová, mohu vám pomoci?“ Poslouchala hlasitý, neosobní projev člověka na druhé straně aparátu a přitom nakukovala škvírou ve dveřích do kanceláře své nadřízené. Vypadalo to, že je na druhé lince a hovoří s rodinou. No ovšem. Jako by z domu nevypadla před dvaceti minutami. Saša se ušklíbla a přepnula vnímání zpět na klienta na telefonu. „Ale jistě, pane Broostere, máme vaši objednávku potvrzenou a momentálně vybíráme vhodného kandidáta, který by byl pro vaši dceru nejvhodnější. Uvedl jste specifi kaci ohledně pohlaví? Aha, dobře, v tom případě to bude jednodušší, nyní máme v evidenci řadu mužských ošetřovatelů, kteří maximálně splňují vaše požadavky a… tady čtu, že by se u vaší dcery měl střídat s další ošetřovatelkou, je to tak? Samozřejmě. Tím lépe. Chcete ho nejprve vidět osobně? Jistě, to půjde zařídit. Kdy a v kolik hodin by vám to vyhovovalo? Zítra, v pět odpoledne,“ opakovala a psala si údaje na kousek žlutého poznámkového papíru. „Ano, samozřejmě. Zítra vám ještě zavolám a dám vám jméno. Není zač. Na shledanou, pane Broostere!“ Zavěsila a s lehkým povzdechem odložila hustě popsaný papír na klávesnici počítače.

„Kdo to byl?“ ozvalo se od šéfky okamžitě po skončení hovoru. Saša se zhoupla na židli, prohlédla si své dnes temně rudě namalované nehty a s přehledem zavolala: „Pan Brooster! Musíme mu najít ošetřovatele už dneska, nemá zájem čekat do konce týdne. A na zítřek chce schůzku!“

„Ten chlap nás zničí,“ ulevila si rozzlobeně Eve Clainová, majitelka a ředitelka fi rmy Modré nebe. „Když chce někoho s doktorátem, proč obtěžuje pečovatelskou agenturu? Kolik už jsme mu to dohodili lidí?“

„Pět,“ potvrdila Saša se zvláštním uspokojením. „Vždycky si něco našel. Možná že prostě žárlí, je na svou dceru dost fi xovaný.“

„Tak ať se o ni stará sám! Já snad nemám nic jiného na práci než přemlouvat těch zbylých pár chudáků, aby to s ním zkusili. À propos… Nevíš, kdy přijde Jack? Potřebuju s ním probrat domácí návštěvy a bezpečností předpisy.“

„Včera říkal, že dorazí kolem desáté. Ale pokud to vezme přes most, nebude tu dřív než ve dvanáct,“ usmála se sekretářka škodolibě.

Eve na ni přemýšlivě pohlédla, ale pak se to rozhodla nekomentovat. „Dobře. Až přijede, dej mi okamžitě vědět. Máme na dnešek schůzky s rodinami klientů?“

Saša nahlédla do svého věrného počítače a zamítavě protáhla obličej. „Ne. Jen pár našich, co si přijdou pro šeky.“

„To abych je šla vyplnit. Dej mi jména.“

Saša poslechla, a když obracela list kalendáře, obličej se jí náhle podivuhodně rozjasnil. „Ale! Pan Horacek má dneska přijít…“

Eve zakroutila hlavou. „Jednou se z něj zblázníš.“

„Mohl by se už rozhoupat a pozvat mě na večeři, třeba do jedné z těch českých hospod, pořád o nich mluví. Co myslíte?“ zeptala se Saša zcela vážně a v miniaturním zrcátku pečlivě prozkoumala svůj make-up. Eve neodpověděla, ale Sašu to z nadějeplné nálady nevyvedlo. „Náhodou je fajn. A umí slušně anglicky, což se o většině těch kluků tady říct nedá. No, například ti Hispánci. Vypadají všichni stejně a taky jsou stejně trhlí. Jo, to Peter je jen jeden,“ povzdechla si zamyšleně. „Doufám, že přijde dřív, než mi skončí pracovní doba.“

„To jistě zvládne. Má jenom dva klienty, ne?“ připomněla Eve kriticky poměrně malou vytíženost Petra Horáčka už ze své kanceláře, takže její hlas zněl tlumeně i přes všechen ten sarkasmus.

„Chodí přece ještě do školy.“

„No jo, tyhle rádoby vzdělance opravdu miluju,“ odfrkla si Eve rezolutně, „anglicky se domluví, ale to mu nestačí. Musí si udělat zkoušky a certifi káty, div že nejde na univerzitu. A já mám málo lidí!“

Saša pokrčila rameny. Pak jí zrak padl na kartičku s Broosterovým jménem. Chvíli na ni zírala, než ji vzala do ruky a otočila na druhou, nepopsanou stranu. „Eve?“ Zavolala na šéfku zkusmo.

Odpovědí bylo jen jakési zamumlání. Eve si při psaní šeků nepřála být rušena. Saša vstala a otevřela dveře do její kanceláře. Byla o mnoho prostornější a mnohem lépe organizovaná, což ale sekretářku vůbec nezajímalo. Položila kartičku na Evin stůl a počkala, až ji šéfka začne vnímat: „Co kdybychom Broosterovi zkusili nabídnout Horacka? Ten by s ním mohl vyjít.“

Eve zamračeně vzhlédla a pak se její snědá tvář původem z Malajsie náhle pomalu, chápavě usmála. „To ale vůbec není špatný nápad… Obvykle se od klientů převálcovat nenechává a rozhodně se kvůli nějaké prkotině nerozbrečí a nepoběží mi vynadat. Dobře. Zavolej mu. Ať dnes přijde dřív, musím si s ním promluvit.“

Saša se spokojeně usmála a přikývla. „Výborně. Jdu mu brnknout.“

Eve ji při odchodu z kanceláře sledovala pohledem plným smíšených pocitů, a než se dveře dovřely, stačila se s náhlým impulzem nadzvednout a zavolat: „A neblokuj mi linku!“

„Copak to někdy dělám? Jo, Jack už je tady!“

Eve si povzdechla a rychle dopsala několik šeků, které musela mít připravené pro své zaměstnance úderem poledne.

♦ ♦ ♦

Velkou většinu jich tvořily ženy. Černošky, které nemohly sehnat lépe placenou práci, nebo Hispánky bez občanství, víza a povolení k práci. Málokdy sehnala bělošku, ale tomu se nikdo nedivil. Zvláště tady v Brooklynu, kde si před pěti lety otevřela malou pečovatelskou agenturu. Klientů bylo naštěstí dost, ale i tak se měla co ohánět, aby případnou poptávku stačila pokrýt. Proto začala jako ošetřovatele najímat i muže. Bylo to fajn. Na rozdíl od žen se nebáli chodit do méně dostupných a bezpečných oblastí, měli menší požadavky na plat (kupodivu) a zastali spoustu práce, zvlášť šlo-li o imobilní nebo částečně bezmocné klienty, které ženy nemohly samy fyzicky zvládnout ani uzvednout. Horacek byl jeden z nich, ale žádná výjimka, co se týkalo pracovního povolení. Kdysi měl studentské vízum, ale nebylo prodlouženo, stejně jako u bezpočtu ostatních. Eve v tom neviděla překážku. Dalo se to obejít. A dalo se na tom vydělat. Horacek přijel jako student a zůstal jako ošetřovatel, možná měl i další vedlejší příjem, o kterém neměla ani ponětí, a nezajímalo ji to. Z toho, co si vydělal, platil ne zrovna státem schválené studium na jazykových školách, kde naštěstí nemusel předkládat zbytečný a nepodstatný dokument, jakým vízum určitě je. Školy se nevyptávaly. Školné bylo to jediné, co skutečně požadovaly, a vládu detaily zbytečně nezatěžovaly.

Jack Fiorre strčil hlavu do dveří a vrátil ji tak zpět do reality. Rychle sesypala vyplněné šeky do zásuvky svého stolu a usmála se na přivítanou. „Ahoj, Jacku! Jak se vede? Cesta byla v pohodě? Už jsme měly strach, že se sem před obědem nedostaneš.“

„No tak, Eve,“ zahlaholil muž na pozdrav čistým americkým přízvukem, který podle jeho jména nikdy nikdo neočekával. „Máš ve mě opravdu důvěru, jak vidím, ale stihl jsem odbočit k tunelu. Jinak všechno v pořádku? Co ta rodinná večeře včera,“ zeptal se, špatně skrývaje osten škodolibosti, „všichni přežili?“

„Nesnáším tě. Sedni si a dej si kafe,“ vyzvala ho místo komentáře, „já už taky jedno potřebuju.“

„Zadej objednávku. Ta pilná sekretářka tu ještě pořád je, jak vidím,“ poznamenal Fiorre s pohledem upřeným do desek, které právě vytáhl z kožené aktovky a dodal: „Nějak sis ji oblíbila.“

Eve po něm střelila úzkýma, mandlovýma očima a zvlněné černé vlasy za ní jen zavlály, když odešla tlumočit požadavek do předpokoje. Saša právě dokončila telefonát a celkem ochotně přání vyhověla. Eve si o její snaze nedělala iluze, ale radši se o takové maličkosti nedohadovala a vrátila se zpět za svůj stůl s přesně rozmístěným zápisníkem, počítačem, kalkulačkou, sešívačkou a malovaným hrnkem na tužky. Jack si právě jednu nepozorovaně zapůjčil a začal cosi vyplňovat do jednoho ze svých lejster.

„Saša je obvykle spolehlivá tak na osmdesát procent,“ ujistila ho Eve poněkud zbytečně, „a to mi zatím stačí. Mimochodem,“ odmlčela se strategicky, aby upoutala jeho pozornost, „máme stále víc klientů než ošetřovatelů. Počítám, že do dvou měsíců budu dost ve stresu, abych vše pokryla. No, hlavně že nejsou žádné větší problémy. Tedy až na toho mizernýho Broostera,“ ulevila si ve snaze urvat nějaké pochopení a soucit. „Bože, ten chlap mi leze na nervy.“

„Copak,“ chytil se Jack doopravdy a aspoň pro tentokrát jí plně věnoval pozornost a odložil desky na klín. „Myslel jsem, že byl spokojený s tím Švédem, co si tady přivydělává na cesty. Copak mu ten ubožák udělal, že už zase cení zuby?“

„Ani mi nemluv,“ mávla Eve rukou a poděkovala Saše za kávu, kterou před ni postavila. „U Broostera jde o chronickou záležitost. Včera jsem o něm vykládala manželovi a víš, co mi řekl? Abych prý přestala bláznit a sehnala zastupující agenturu.“

„Hodíš ho na krk jiným. To je dobrá rada, je to beznadějný případ.“

„Samozřejmě. A půjdu před komisi DCE, že jsem nedodržela podmínky smlouvy… Brooster je právník, Jacku! I když Sašu napadlo, abych na něj nasadila toho českýho kluka, Horacka. Víš, o koho jde?“

Jack přimhouřil oči a chvíli zamyšleně popíjel svoje kafe. „Tsheskej? No, já po pravdě ani nevím, kde nějaké Tsh-esko leží, ale to jméno mi něco připomíná. Už jsem ho potkal?“

„Pán a paní Zutshi. Už si vzpomínáš? Dělal jsi domácí návštěvu a on zrovna zaskakoval za Blanche. Pak jsi mi říkal, jak ti ve dveřích přecházel zrak,“ zasmála se zvonivě při myšlence na ten zjevně zábavný zážitek.

Jackovi to došlo jen o minutku později. „Jo počkej! Horacek! Oni mu ale říkali jinak, něco jako… Horatio! Latinsky to zní daleko líp, nemyslíš? Aha, tak to už si vzpomínám. Trochu zvláštní kluk. Hodně svůj, člověk nikdy neví, co si myslí, ale jinak je pro lidi jak magnet. Nezažil jsem, aby s ním byl klient nespokojený, naopak si ho vždycky hrozně pochvalovali. Aha,“ pochopil náhle s dobře čitelným podtónem inkvizitora, který obviňuje bylinkářku z čarodějnických úmyslů, „proto ho chceš vyzkoušet na pana neuspokojitelného Broostera, že jo?“

Eve se však nedala vyprovokovat a jen si povzdechla: „Je to moje poslední naděje.“

Jack se se smíchem zvrátil zpátky do židle. „A ví už o tom ten tvůj drahoušek Horatio?“

„Přijde dnes. A určitě neodmítne.“

„To znám! Zvláště když mu Broostera a jeho dceru popíšeš v růžových barvách, jak ty už umíš. Pak ovšem bude litovat, ale nikdo už mu svobodu zpátky nevrátí, aspoň dokud ho ten starý paprika sám nevyrazí. Ach jo, ty jsi nebezpečná! Ale kluk je taky nevyzpytatelnej. Nemá on zdravotnické vzdělání? Mám dojem, že jsem v jeho záznamech něco zahlíd.“

„Má,“ konstatovala rezervovaně. „Jenže po té jejich škole v Evropě musí mít dva roky praxe, než ho uznají jako plnoprávného zdravotníka a může se ucházet o práci mimo Evropskou unii.“

„Což on nesplňuje,“ dovtípil se Jack ihned. „To má teda smůlu.“

„Jo. A Saša mu šlape na paty.“

„Fakt?!“

„Naivka. Divím se, že ji mám stále ještě v kancelá

ři. Každý den čekám na telefonát od policie, kterým mi oznámí, že má sekretářka vyloupila kosmetický salon a teď je na cestě na Bahamy. Pořád marně.“

Jack se srdečně zasmál a v první chvíli si nevšiml nenápadného zaťukání na dveře. Eve však okamžitě zpozorněla: „Dále!“

♦ ♦ ♦

Muselo už být víc než jedenáct hodin dopoledne, protože mladý muž, který se v kanceláři tak náhle objevil, měl dávno po práci a přišel si pro svůj šek. Jack Fiorre okamžitě zmlkl a zvědavě si ho prohlížel. Eve mezitím vstala, podala mu obřadně ruku a vybídla ho, aby se posadil. Návštěvník však nepompézně odmítl a zůstal stát před stolem.

„Nemám moc času,“ vysvětlil plynulou angličtinou s lehkým cizím přízvukem a pokývl na pozdrav i Jackovi, kterého si teprve teď všiml. „Škola mi začíná za půl hodiny, takže bych byl rád, kdybyste mi rovnou vysvětlila, o co jde, a já už si zbytek zařídím s klientem sám. Bydlí někde v okolí?“ Zeptal se a mínil tím Brooklyn.

„Jmenuje se Brooster a šlo by o jeho čtyřicetiletou dceru,“ začala Eve s proslovem, který Jack Fiorre poslouchal velmi zaujatě. „Nemusíte se bát nějakých průtahů, prostě k němu každé odpoledne zaběhnete a vyvezete Sheilu na procházku. Tak na hodinu. Potom se s ní vrátíte do domu, odstrojíte ji, převléknete do domácího a dáte jí něco k pití. Celkem dvě hodiny čistého času. Po vás přichází její stálá ošetřovatelka, která se stará o fyziologické potřeby a hygienu, to vás nemusí vůbec zajímat. Nezní to tak strašně, že?“ usmála se široce. „A potom jen…“

♦ ♦ ♦

Petr Horáček ji poslouchal spíš se stoickou zdvořilostí než s opravdovým zájmem. Už paní Clainovou dobře znal. Nejmíň třikrát za dobu, kdy tu byl zaměstnaný, se mu stalo, že ho poslala k naprosto nevhodným lidem, kteří potřebovali úplně jiný druh péče, než mohl nabídnout, a jemu pak nastalo složité vyjednávání, ujišťování a žehlení omylů, což nebylo nic k závidění. Zrovna teď měl takový dojem, že si zakládá na další… Ale nemůže jí říct ne, když neví něco bližšího. Zeptal se, jestli jde opravdu jen o dvě hodiny denně, o sedm dní v týdnu a jestli pan Brooster s dcerou skutečně bydlí někde v okolí, na což mu předtím záměrně neodpověděla.

Jack rychle skryl tvář v dlaních. Eve se však díky své dlouholeté praxi jeho záměrně cílenými otázkami vůbec nedala zaskočit. Zamračila se na kolegu a zaměstnanci věnovala pohotový úsměv. „Bydlí v Mansonu,“ řekla rychle a nahlédla do záznamů v počítači, které si okamžitě s tendencí vyhovět všemu, čemu prokazatelně může, vyvolala. „To je kousek. Kde vůbec teď bydlíte?“

„Zrovna teď asi půl hodinky odtud, ale každý den dojíždím do školy na Manhattanu. Končím ve čtyři a nevím, jestli bych se do pěti stihl zase vrátit…“

„Zkuste se domluvit přímo s panem Broosterem. Chtěl by vás zítra vidět, shodou okolností v pět hodin odpoledne. Dám vám jeho telefonní číslo, kdybyste se někde zasekl, zavolejte přímo jemu. Pokud já vím, ta práce je opravdu pouze na dvě hodiny denně, minimálně šest dní v týdnu. Petere,“ vyslovila s obtížemi a věnovala mu jeden ze svých nejnaléhavějších úsměvů, „já bych si samozřejmě velmi vážila vaší spolupráce. Ještě nikdy jste mě nezklamal a to je, co se týče našich ostatních zaměstnanců, opravdová výjimka. Znáte to. Většina lidí se na něco vymlouvá… Jinak jste se svými stálými klienty spokojený? Žádné problémy nebo nesrovnalosti?“

Petr ji takřka s úctou vůči jejímu psychologickému talentu pozoroval, dobře vnímal ten falešně starostlivý výraz v její asijsky otevřené tváři, ale pokud šlo o něj, jednoduše potřeboval peníze. A to znamenalo vzít jakoukoli, i ne tak docela vítanou práci a přesčas. Bude muset zavolat panu Broosterovi, a pokud by měl dojem, že tudy cesta nevede – dceru nevyjímaje – všechno odvolá, i kdyby se celá drahá Eve třeba stavěla na hlavu. To jí ovšem neřekl. Místo pečlivě cílené zášti se mile usmál, pokýval hlavou, jako že si zcela samozřejmě uvědomuje tíživou situaci v současném pečovatelství, a jako poslední výzvu jí předhodil namátkovou otázku za pět bodů: Jaká je diagnóza slečny Broosterové? Pokud šéfka nebude vědět, jde od toho tady a teď.

Eve však byla mimořádně dobře informovaná. Další podezřelá věc.

„…před deseti lety měla autonehodu. Pokud si pamatuji, bylo to zranění hlavy. Bohužel velmi vážné. Je epileptička s historií mentální retardace a na levou polovinu těla je ochrnutá, pravá polovina je sice pohyblivá, ale v omezeném rozsahu. Komunikuje s obtížemi, většinou si asi bude stěžovat na tělesné pocity, jako je zima, teplo nebo bolest. Kdyby došlo k záchvatu, určitě víte, co dělat. Hlavně si s sebou berte mobil, abyste mohl přivolat pomoc a jejího otce. On vám vše vysvětlí, je velmi důkladný. A to je asi vše. Rozuměl jste všemu? Je něco nejasné?“ Zeptala se jedním dechem, protože i když si byla vědoma jeho celkem dokonalé angličtiny, u cizinců musela neustále předpokládat, že si něco vysvětlili špatně nebo úplně opačně. Pak nastávaly problémy.

Petr ji však nenechal tápat. Sice postál, jako by ty informace potřeboval strávit, ale v ruce už dávno sevřel papírek s telefonním číslem a adresou svého budoucího klienta. „Ne. Fajn… Všechno v pořádku. Zítra za ním zajdu a pak vám dám vědět.“

„To nemusíte,“ uklidnila ho Eve okamžitě a jemu se zvedl žaludek. „On nám jistě zavolá sám. Je to právník a potrpí si na přesnost. Takže, moc děkuju za pomoc a přeji hodně štěstí u pana Broostera! Na shledanou!“

„To bych rád, ale ještě mi něco chybí,“ přiznal Petr nezdvořile a němě přešlápl na místě. Jack se na něj podíval se zářivým úsměvem. Pochopil. Eve to trvalo o nějakou tu vteřinu déle, ale konečně se s chápavým posunkem nadzvedla v židli a sáhla do zásuvky svého stolu. „Pardon. Tady je váš šek, Saša mi to dnes připomněla. Prosím.“ Podala mu ho.

Poděkoval, vratce mávl a podezřele rychle zmizel.

♦ ♦ ♦

Jack se osvobozeně protáhl a nadmíru spokojen s kulturní vložkou své jinak nudné existence v kanceláři popadl do rukou své desky a rozhodl se věnovat pro změnu něčemu užitečnému. „Tak zpátky k povinnostem, Eve, mám toho dnes moc. Jo, mimochodem,“ řekl jakoby nic, „ten kluk má něco do sebe. Podle přízvuku je sice stále ještě znát, že je z Evropy, ale jinak na Broostera určitě udělá velký dojem… Hlavně na jeho dceru.“

Eve by ho nejradši něčím praštila. „Nevíš, co mluvíš.“

„Vím, co vidím.“

„A to znamená co?“

Jack si místo odpovědi začal pískat a zabořil hlavu do bezpečí svých papírů. Saša si zatím v předpokoji konečně vařila kávu i pro sebe a nepřítomně přitom zírala z okna. Bylo strategicky umístěné přímo v přízemí domu, takže viděla nejen na chodník, ale i na nedalekou zastávku metra. Peter tam zrovna dobíhal. Vypadal unaveně, chudák. Má toho určitě už tak dost, a to na něj ještě navalili Broos tera i s chudákem Sheilou. Pozorovala ho do té doby, než zmizel v podchodu, a pak se s povzdechem vrátila ke svému stolu. Zazvonil telefon. Zavřela oči a nechala myšlenky bloudit, i když její ruka už zvedala sluchátko a ústa mechanicky odpovídala na stížnost jedné klientky. Její pečovatelka se dnes zdržela. Přijde ještě vůbec? Bylo to jako obvykle. Saša si nepřítomně znovu povzdychla a spustila pečlivě nacvičený řetěz omluv.

♦ ♦ ♦

„Sašo! Kde jsi?!“

Eve na ni vždycky řvala, i když věděla, že je na telefonu. „Zařiď termíny školení! Všichni, kdo nemají certifi kát CPR, v úterý příští týden, asi v osm večer! Povinné! Díky.“

Jako by se stalo. Přitáhla si otáčivou židli ke stolu a musela se donutit zapomenout na Horacka úplně. On by ani Leslie Billemean nebyl k zahození, jenže ten se tu neukáže, jak je rok dlouhý; má účet a pojištění a do agentury chodit osobně nemusí. Zatraceně! Kvůli téhle mizerné práci, kde musí trčet celé dny, se ani nemůže s nikým seznámit! Má snad čekat, až ji někdo jako Horacek samovolně skočí kolem krku?! Jen tak? Sašina úzká tvář se ještě víc zašpičatila a obočí vytvořilo jeden celek. Už dobře věděla, že v téhle díře zázraky očekávat nemůže. Přesně.

Vytočila číslo své nejlepší kamarádky a za minutu už se jí svěřovala jako totálně zničený uzlík neštěstí. Heidi Glumová jí však jen věcně oznámila, aby nešílela a večer přišla do kubánské restaurace na drink. „… nenecháš je přece po sobě dupat?“ vyčítala jí solidárně. „Stejně je ta tvoje šéfová pěknej rapl! Já bejt na tvým místě, tak už bych jí s takovým nevděčným fl ekem dávno sekla. Ty jsi holt ta husička, co jí všechno sežere!“

„Přijdu v sedm,“ naštvala se Saša a praštila sluchátkem zpět na stojan. Heidi byla původem Němka a vždycky sršela tak nepochopitelnou suverenitou, že si nikdy nenechala nic líbit a měnila zaměstnání po třech měsících. No, nic není zadarmo. Saša si utřela nos a začala obvolávat těch několik provinilých opozdilců bez CPR. Brečet může doma.

Manhattan

Stejně je to divný, jaro po zimě. Ve vzduchu pořád převládá ledový vichr jak ze severního pólu, a i když se už země občas nadechne čerstvé zeleně, nikdo vlastně neví, kdy přijde poslední úder. Petr to zásadně neřešil. Po náročném dopoledni konečně seděl ve vagonu metra, už skoro jednou nohou na ostrově (tom rozrytém srdci po věky umírajícího města), a zívaje na plné kolo, v duchu probíral svou dnešní návštěvu v agentuře. Eve vypadala nervózně. Další trable s klientem, nebo se sekretářkou…? Ty holky se tam střídaly jako měsíce v kalendáři. Saša už načínala pátý, a jak si ji dnes prohlížel, brzy na jejím místě uvidí jinou; koloběh sekretářek, které nakonec pod přímou palbou nevydržely. Někdy si říkal, že newyorská Eve Clainová je horší než Jack Rozparovač, i když… třeba ty holky byly jen hypersenzitivní. Kdo ví. Ptát se vlastně nechtěl a nikdy to neudělal.

Metro se začalo plnit lidmi. Z práce, do práce. Každý v jiném rytmu, ale ve stejné honičce za potravou, zábavou, odpočinkem. Nikdy to nekončilo. Vlaky svištěly tunely jeden za druhým a automaticky udržovaná teplota vzduchu účinně smazávala jakoukoli podobnost s vnější realitou. Je si vůbec jistý, že je na Manhattanu? Třeba zrovna projíždí Austrálií nebo působí zemětřesení pod Sibiří… Vlak náhle hlasitě zahoukal a prudce zastavil. Petr břinkl hlavou o tyč na držení a hlasitě zaklel. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Potlačil marné naděje na kolektivní soucit a vypadl z vagonu přímo na rušný peron. Jízdenku díkybohu nezapomněl. Někdy se mu stávalo, že se zamyslel a měl tendence jet na černo, tak, jako kdysi v Praze, když ještě studoval, ale turniket, umístěný hned u východu, ho brzy na rozdíl mezi kontinenty upozornil a nemilosrdně po něm důkaz o zaplacení jízdného vyžadoval. Rezignoval. Protáhl kartu škvírou, ke které ukazovala šipka pro ignoranty, a na cestě ven z podzemí si kartu dobil u budky s nudícím se příručím. Pouhých šest dolarů za tři jízdy. No, není to velkorysé?!

♦ ♦ ♦

Z podchodu vylezl u Times Square. Dnes mu zbylo trochu času, takže než bude muset do školy, dá si na hodinku pohov a půjde se zklidnit do McDonalda na kafe. Ty hamburgery už se fakt žrát nedaly, ale občas se přemohl a v období velké nouze byl ochoten stát před krámkem i půl hodiny. Koneckonců, kafe tu bylo levné a veřejné záchodky příhodně při ruce. Účelnost… jeden z hlavních rysů amerického ideálu. Jednou se ho spolužák z Japonska zeptal, proč při svém cynismu a skepticismu ohledně amerikanizace ještě pořád zůstává v USA, a Petr s údivem zjistil, že odpověď na otázku nezná. Asi si zvykl… Nebo ještě nenašel to, kvůli čemu sem vlastně přijel.

Koupil si cappuccino, zalezl do kouta rohového gauče s potahy z umělé hmoty a vypůjčil si noviny USA Today, které tam kdosi před ním zapomněl. Zajímavý. Irák, další Irák, tuhle Afghánistán a pásmo Gazy. Může to ještě normální Američany vůbec zajímat? Usrkl horké tekutiny, do které přidal ještě dva cukry, a usoudil, že všechny velké noviny jsou určitě z velké části kontrolovány cenzurou, a tak do toho žádný normální občan nemá co kecat. Proč by taky měl? Tady, na deseti zadních stranách je speciální příloha další sezony amerického fotbalu. To uklidní rebely a navodí úplně jinou, nevyhnutelnou a smrtelně důležitou otázku, kdo letos vyhraje superbowl?!

Noviny brzy odložil. I po kávě na něj lezla únava, nejspíš proto, že se v noci moc nevyspal. Ještě než potkal Jannine, měl v sobě pár panáků z baru dole na Druhé avenue, a co se dělo potom, na to přísahat nebude. Tma. Probudil se v sedm ráno v Chelsea v cizím bytě. Zatřásl hlavou a zhluboka se napil dosud horkého McKapučína.

Musí se vzpamatovat! Jim Taylor, jeho učitel obchodní angličtiny, ho zrovna minulou hodinu obvinil z pasivity. Nechtěl by to slyšet znovu. A ostatní spolužáci sedící spolu s ním v nevelké, bílé škatuli Taylorem nepříliš vtipně nazývané VOICEBOX (protože prý se tam hlasové vlny jen bez užitku odrážejí od stěn) by mu už nikdy nedali opsat zadání úkolu pro další lekci. Konkurence – číslo dvě v pořadníku amerického stylu života. Co s ní? Odrovnat! Zmačkal papírový kelímek a pomalu se zvedl, aby se dopravil do budovy školy. Dvacet minut chůze a je tam. Snad nepřijde pozdě. Další prohřešek proti zaběhnutým pravidlům?

„Ty slabochu,“ zkritizoval se nemilosrdně v duchu a vyrazil.

♦ ♦ ♦

U parku mu zazvonil mobil. Totálně neznámé číslo.

„Jo?“

Nebyl to ani spolužák, ani jeho domácí a bohužel ani slečna Jannine z Floridy. V telefonu zazněl hlas cizince. „Je to pan… Ho… ehm…Horaatsek?“

Petr s obtížemi potlačil výbuch smíchu, který se mu po té příšerné reprodukci jeho příjmení už už dral z pusy, a vysíleně přitakal. „Ano. Osobně. S kým mluvím?“

„Jmenuji se Jason Aaron Brooster,“ informoval ho pánovitý, účelově strohý tón. „Potřebuji ošetřovatele pro člena rodiny a agentura mi doporučila vás. Byl jste informován?“

Pan Brooster je asi zvyklý mít navrch. Petr se zastavil u lavičky a soustředil se na hovor i přes obvyklý pouliční ruch: „Ano. S agenturou jsem mluvil a mám se s vámi sejít zítra v pět na adrese…“

„O tom chci s vámi hovořit,“ přerušil ho muž uspěchaně.

Petr se intuitivně zamračil. „Je tu problém?“

„Potřeboval bych tu schůzku posunout na dnešek,“ oznámil Brooster na rovinu. „Něco mi do toho přišlo a já bych vás rád přijal co nejdříve. Moje dcera už doma nemůže bez ošetřovatele vydržet a její lékař je zastáncem teorie zaběhnuté rutiny, která jí nyní zcela jednoznačně chybí. Můžeme se sejít už dnes odpoledne, řekněme v půl třetí?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sbohem, Ameriko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.