Blanka Götzová

Vrány

Eroika

© Blanka Götzová, 2009

© Eroika, 2009

ePub konverze © eReading.cz, 2012

ISBN 978-80-86337-86-9

Haně Čechovské ml.

„Spíš?“

„Ne. A ty?“

„Nemohu.“

♦ ♦ ♦

„Mám strach.“ „Taky se bojím…“

♦ ♦ ♦

Jednou se jistě všichni probereme ze snu, který nesníme. Žijeme ho. Ale jen málo z nás bude moci pokračovat ve své existenci dále, dokud opravdu neodejde. Snad někdy pochopíme, snad si někdy uvědomíme naši podstatu. Nic nemáme, umíráme. Přece však musí být i nám podobní, nejsme, nemůžeme zde být sami. Život se pojednou jeví tak osamělý, nenaplněný, cosi uvnitř nás je prázdné. My to cítíme, ale nevíme, jak se tomu bránit, neznáme všechny cesty, kterými bychom se mohli dát; a pokud je známe, nevíme, jak se po nich chodí. – Vlevo, či vpravo? Nebo uprostřed? – Ne, a je velmi malá šance, že bychom se kdy odvážili na ně vstoupit. Ale čas se mění, my se měníme, svět se mění, věci se mění, i cesty se mění; staré zarůstají a upadají v zapomnění a nové se budují. Trýzeň, ano trýzeň, to pociťuji.

Zavřel oči a překulil se na levý bok, ležel na posteli, okolo něho bylo různě poházeno mnoho polštářů. Někdy… někdy snad lidé pochopí. Mnoho jich ještě neví – mám strach, že se ani nedoví. Lidé si snad myslí, že dosáhli největšího stupně vývoje ve své inteligenci, neboť jak si mám jinak vysvětlit větu – On si totiž myslí… – jak mohou vědět, co si myslím?! Nikdo to nemůže vědět, mohou jen předpokládat, chybně předpokládat, protože stačí trochu pozměnit směr vnímání a mé myšlenky se přesunou do jiných dimenzí. Lidé se považují za nejvyspělejší druh, ale ani si neuvědomují, jak tento nejvyspělejší druh může ublížit – a ubližuje.

Samota.

Posadil se na postel a rozhlédl se po svém uboze prázdném pokoji. Oči mu přeskakovaly ze skříně na psací stůl, až našly bezpečné útočiště v temném koutě pokoje, kam nemohl svit slunce. To místo lahodilo jeho náladě, jeho vnitřnímu já. Náhle si uvědomil, že je sám. Celou dobu to věděl, ale pojednou se mu představa stala skutečností. Cítil se prázdný; sám a prázdný; vše pro něho bylo cizí, pokoj byl cizí, skříň byla cizí, psací stůl byl cizí, polštáře na posteli byly cizí, postel byla cizí, sluneční světlo bylo cizí a vzduch se zdál těžký – byl cizí.

Sesunul se z postele na zem na koberec, kde se stočil do malé kuličky a začal plakat. Nevěděl proč. Nepřemýšlel nad tím; nedovedl to; uměl cítit a cítil.

Člověk je zvláštní tvor – když je mezi svými vrstevníky, snaží se je co nejrychleji opustit, ale když je opět sám, posteskne si. A Lukáš plakal. Nebyl to ale ten bouřlivý pláč, kterým pláčou malé děti a který je slyšet na míli, ale tichý usedavý pláč bezmoci, bez naděje na změnu.

Na oblohu se přihnaly mraky a přikryly slunce, zvedl se vítr a na zem padla ponurá atmosféra; bude pršet. Otočil hlavu k oknu – otevřel jedno oko, potom druhé; chvíli jen tak ležel. Je překrásné ležet a nic nedělat, uvolnit mysl a nechat poslední slzy zaschnout na bílé kůži.

Prší.

Kapky létají vzduchem a s radostným křikem se rozprskávají o plechový okap a narážejí s duněním do oken, jejich divokost je majestátní; ony žijí, právě nyní pijí plnými doušky z poháru života.

Hřmí – pousmál se; blesk se mihl na černé obloze a po něm ohlušující rána – zamrazilo ho. Opět rána; ječící kapky jako by se chtěly prodrat do jeho pokoje, den ztratil svou nadvládu – přišla noc. Rozhlédl se; pohled těkal na všechny strany, hledal bezpečí. Teď pochopil, vždy bude sám, jeho život bude propletený samotou, bude mít co do činění s osaměním – skličující představa; o to horší poznání pravdy. Bál se – ne deště, ne bouřky; sám sebe.

♦ ♦ ♦

Ráno svítilo slunce – prahlo, žhnulo a již v tuto ranní dobu spalovalo svojí silou vše, kam jeho paprsky dosáhly. Vstal unaveně z postele; ještě by rád spal, ale to se zdálo nemožné. Měl pocit, že svit proniká i pod jeho mohutnou péřovou přikrývku, která v tomto období hřála více než dost; paní Allensteinová mu mnohokrát říkala, že mu dá lehčí deku, pod kterou není takové teplo a která je příjemnější, ale Lukáš si nikdy nedal domluvit, vždy chtěl spát jen pod svojí peřinou.

Když se znaveně protáhl, přišel k oknu a otevřel je. Nadechl se ranního vzduchu, který mu připadal velmi osvěžující a něžný.

Pocítit vítr na tváři…

Zavřel oči.

Umět tak létat; vznést se do oblak a letět; musí to být překrásné, ano, jistě je to nádherné. Letět a zanechat za sebou všední život, všechny starosti a problémy, pocítit stav beztíže, mít svobodu, nebýt závislý, vázaný… Vznést se a potom padat s vědomím, že se nám nic nestane. Bezpečí a nekonečno; to všechno na nás čeká, volá nás, ale my buď neslyšíme, nebo neumíme odpovědět – není naděje. Bezmoc.

Otevřel oči a pootevřel více okno, takže závan větru rozevlál záclonu; přece stačí jenom skočit, skočit a nechat se unášet a vítr okolo a bezpečí, musí to jít. – Ale já mám strach. – Čeho se bojíš? Není nic, co by ti ublížilo. Poznej ten pocit, toužíš po něm a nyní máš šanci. Šanci letět! Nyní, kdy svět ve svém hektickém stavu neví co dříve, dostáváš možnost poznání. Odmítneš? – Ne, ale mám strach. – Z čeho? – Já nevím. – Nevíš? – Že tam budu sám. – Sám? Co je to být sám? Jsi to ty? Nebo ona? Či on? Nejsme to tak náhodou my všichni? Každý z nás je sám. Tak nač ten strach, když všichni budeme s tebou? Nemusíš se bát, nikdy tě neopustím. – Ano, vím, ale přesto jsem tady uvnitř prázdný.

Zavřel okno a sedl si do křesla, díval se na zem; člověk by řekl, že se dívá do útrob prázdnoty, ale on hleděl tváří v tvář věčnosti. Nevěděl, ani si neuvědomoval, ale ona neskutečnost ho s pochopením sledovala, stejně jako Lukáš sledoval ji; vzájemný dialog skrytých pohledů, každý sám na své uzavřené straně časoprostoru, a přesto sobě na dosah ruky. Nikdy se nedotknou – dokud jeden nepřejde…

♦ ♦ ♦

Liliana se zastavila u černých domovních dveří, upravila se a zazvonila; zámek dvakrát cvakl, klika se pohnula a robustní dveře se daly do pohybu – vykoukla Lukášova hlava.

„Ahoj,“ řekl; stačilo to, nadšený tón plný očekávání a vzrušení mluvil dostatečně za nepotřebná slova.

„Ahoj,“ odpověděla Liliana, natáhla ruce a objala ho. Teď to bude v pořádku. Je tady Lili. Moje milovaná Lili. Kdyby tento okamžik mohl trvat věky, zase spolu, my dva, jen my dva, nikdo další…

Slunce urputně žhnulo a Lukáš pocítil na svých holých rukou, jak paprsky prostupují kůží a postupně ji spalují, ale bylo to příjemné, byl to sluneční svit a toho se nelze nasytit.

„Pojď dál, Lili,“ vyzval Lilianu; zavřela dveře. Vešli do prostorného obývacího pokoje se spoustou obrazů na stěnách; byly všude, nebylo jediného místečka, kde by nevisel obraz. Uprostřed byl nízký dřevěný starodávný stolek, okolo něhož byla velmi nezvyklá křesla, která budila dojem středověku, kdy se světem potulovali zatracení rytíři bezejmenných skutků a v mocných hradbách hradů plakaly nešťastné nevěstky; zem byla pokryta parketami a na nich ležel kulatý červený koberec s východními ornamenty. Všude byly malé lampičky, které v noci jistě musely vytvářet nezapomenutelnou náladu. Dýchala zde netypická atmosféra pro nynější století a nynější stereotypní život.

Technika je ovšem nezastavitelná. I v tomto pokoji se vyskytoval televizní přijímač a hifi věž, které byly důmyslně schované, aby nevynikaly. Liliana zamířila ke křeslu, sedla si, kabelku položila na stůl a otočila se k jedinému oknu v této místnosti, jež zabralo celou stěnu, aby sem pronikalo dostatečné množství slunečních paprsků.

„Chceš udělat kafe? Upekl jsem dobrou buchtu, donesu ti ochutnat,“ řekl a zadíval se na Lilianu, která otočila hlavu, aby lépe viděla, a usmála se. Odběhl do kuchyně a dal vařit vodu, mezitím nakrájel buchtu a přenesl ji na tác; když byl hotov, donesl vše na stůl do obývacího pokoje. Liliana se nahnula a do hrníčku si dala dvě lžičky černého prášku, zalila vodou a přidala cukr a mléko, poté zamíchala; usrkla a vzala si kousek buchty. Donesl si hrnek s čajem, sedl si do křesla vedle Liliany a nabídl si také kousek buchty. Věděl, že to není zrovna nejlepší snídaně, ale jemu to chutnalo – proč ne? Má rád buchty, mohl by se jich ujíst; nejraději má však ty své, domácí, protože kupované jsou druhý den už suché a tvrdé a každý den nato se jejich stav katastrofálně zhoršuje, takže pokud kupované, tak jedině hned první den sníst, neboť déle otálet s jejich spotřebou není nejlepší nápad. Nyní zde však byly ty jeho…

„Jak je na tom Artur? Máš o něm nové zprávy?“ zeptal se; Liliana se napila.

„Nic, neozval se mi. Asi nemá kredit. – Ale seznámila jsem se se dvěma kluky.“

„Aha,“ řekl lhostejně a pustil televizi. Nedávali nic, co by ho zajímalo. Vypnul ji. „Nepůjdeme nahoru, Lili?“ Liliana se zvedla, vzala si svůj hrníček s kávou a šla – dům znala důvěrně; přece jenom zde byla skoro každý den.

Když došel do svého pokoje, viděl Lilianu sedět v křesle, sám si sedl na zem k posteli. Začala se mu vrtat ve věcech, dokud si všechno důkladně neprohlédla – Lukášovi to nevadilo, bylo mu to jedno.

„Jak jsi daleko v Krokodýlech?“ zeptal se a pohladil Nelu. Nela byla fenka; miláček. Liliana se rozesmála.

„Pořád stejně.“

„Aha, dalo se čekat; že jsem se vůbec ptal…“ Vzduchem se mihl polštář, který s duněním dopadl Lukášovi na hlavu; neváhal a okamžitě po Lilianě mrštil jiný. Netrefi l se. Liliana se vyšvihla z křesla, chytla za roh největší z polštářů, jenž se dal najít v této místnosti, a pustila se do bezlítostného útoku. Věděl, že se takové síle nemůže vyrovnat, proto se snažil odplazit do bezpečí – pod postel; když už se zdálo, že nepřiletí žádná další rána a on bude moci v poklidu zalézt do svého úkrytu, chytila ho Liliana za nohy a tahala ven. Rezignoval, sice ještě projevoval jisté náznaky vzdoru, ale už před započetím této bitvy bylo rozhodnuto.

Únava.

Liliana si lehla na postel. Lukáš klesl na zem. Lapal po dechu.

Ticho.

Ve vzduchu se vznášely obláčky nepatrného prachu. Pociťoval tlukot svého srdce – bum – bum – bum… Otočil hlavu na bok. Jeho oči rázem vnímaly očima zvířete; nenasytného zvířete, které je nyní na pokraji svých sil a touží, velmi touží odklusat do své nory, kde se v poklidu schoulí a bude vyčkávat naplnění svých dnů. Jeho mysl však byla prázdná, aby se dokázal na své pocity plně soustředit – bum – bum – bum…

„Potřebuješ chlapa,“ věta, která měla mnohem hlubší my šlenku a kterou myslel naprosto vážně.

„Já vím,“ zachichtla se Liliana, ale rázem utichla ve smutném poznání. Náhle se posadila na postel. „Obleč se. Půjdeme se podívat ven.“ Ani se nehnul, líbilo se mu takto ležet, takto neplánovaně ležet; dalo by se to nazvat stavem beztíže, jenom byl připoután neviditelnými pouty…

„Můžu jít tak, jak jsem…?“ spíše se ptal, než konstatoval zuboženou skutečnost, protože věděl, jak si Liliana potrpí na svůj vzhled, obzvlášť nyní, kdy se snaží „někoho“ si najít, a taky dobře věděl, že Liliana se snaží někoho najít i pro něho, pro Lukáše.

„Takhle s tebou nikam nejdu. Chci vypadat hezky, a ty s prominutím vypadáš jako bezdomovec.“ Jako bezdomovec? Mám se smát nebo se urazit? Tyto kalhoty jsem dostal darem od babičky a triko je od strejdy.

„Je to moje oblíbené oblečení,“ tiše špitl.

„Já jenom chci, aby ti to slušelo,“ řekla Liliana a pomohla Lukášovi vstát. Slušelo! Pro koho? Nikoho nemám, ani o nikoho nestojím; mým údělem je být sám – navždy sám. Neumím dlouho žít s lidmi. – Ano, vždy od nich utečeš. – Nemohu za to. – Ty že za to nemůžeš!? Tak se na sebe podívej! Takhle se oblékáš naschvál. – Já… – No? – Nejsem jiný, jenom sám sebou; žiji podle sebe. – Podle sebe? Sám se sebou jsi v rozporu. Bojuješ ve svém nitru a ani nevíš s kým. Jsi to vůbec ještě ty?

Liliana si povšimla Lukášova zamyšleného výrazu ve tváři.

„Dobře, klidně pojď tak, já to přežiji.“ Usmál se a rychle tlačil Lilianu před sebou ze svého království. Dole Liliana elegantně vklouzla do svých bot, zatímco Lukáš seděl na dřevěné podlaze a zavazoval si plátěné tenisky.

♦ ♦ ♦

Poledne; venku prahlo slunce. Žár je ihned pohltil. Šli po ulici vedle sebe; svojí výškou sahal Lilianě ke krku, i když byl skoro o tři roky starší. Muži, kteří je míjeli nebo kteří projížděli okolo v autech, se otáčeli a pohledy pošilhávali po Lilianě.

„Vidíš, jak se na tebe dívají. Stačí tak málo a můžeš je mít všechny,“ řekl a trochu se usmál jednoduchosti života; Liliana napnula hruď a kráčela ještě hrději než doposud.

„Půjdeme si sednout do parku?“ navrhl, Liliana souhlasně kývla hlavou. Prošli pár ulic, několikrát zdolali přechody pro chodce, míjeli neznámé lidi, pro které i oni byli neznámí, až stanuli pod korunami stromů. Liliana se usadila na lavičku. Chvíli stál nad ní a pozoroval dění kolem sebe, poté si lehl na trávu, rukama si podložil hlavu a sledoval prosvítající sluneční paprsky, kousky modré oblohy a poletující listí. Dusný vzduch, který mu nedovoloval se patřičně nadechnout, zde ztratil svou nadvládu – místo něj se prostorem proháněl vlahý vánek, jenž příjemně chladil a zároveň nestudil.

Liliana vytáhla z kabelky svůj mobilní telefon a začala z nudy prozvánět své kamarády, některému i zavolala a nejméně půl hodiny se s ním bavila o všem možném, co ji nyní napadalo. Procházející lidé se na ně dívali. Liliana někdy sklopila zrak; ale pro Lukáše to nic neznamenalo, žil si svým životem a nestaral se o názory druhých. Pro něho všichni nebyli zcela svobodní, i když o sobě prohlašovali, že jsou – řídili se módou, tím, co nyní frčí, dělali to, co dělali jiní, neměli svůj vlastní svět, svoji vlastní osobu – byli to lidé takzvaně dokonalí, kteří by nikdy nevybočili z nepsaných kolejí „slušného chování“; pro Lukáše to byli lidé bez fantazie, nedovedli – neuměli – žít. Jejich povrchní podstata jim neumožňovala se svobodně rozvíjet.

Lidé bez hlubšího prožitku existence – říkal jim ztracenci, neboť oni byli ztraceni hluboko ve své naivitě o dokonalém životě. Lidé… – mnohdy se mu protivilo vyslovit samotné to slovo. O co se snaží? Žijí si svůj nesmyslný život, stále se za něčím honí a spěchají, budují si kariéru! Hlupáci – ztracenci. Upadli na dno své vyspělosti. Barbaři, kteří se snaží stále najít nové, ale svým dychtěním ničí a pustoší – nemají srdce – to už dávno ztratili a zapomněli, k čemu se používá. Nedovedou se smát, a pokud ano, tak jen přihlouplým situacím v jejich přihlouplém životě. Jsou snůška zmarů a nevyjádřených pocitů a přání. Umějí jenom brát a chtít – lidé… Oni nevědí, co je to žít, nevědí, co je to plakat za deště, neznají pocity jako věrnost či oddanost, neumějí milovat – oni jsou lidé – a pokud chceme přežít, musíme se chovat jako oni. Hlavně být bez lítosti.

Nikdy to nedokážu; nikdy nebudu jako oni…

Slunce překryl tmavý mrak. Posadil se a protřel si oči; všiml si, že vedle Liliany sedí kluci a vesele si povídají. Podívali se na Lukáše.

„Ahoj,“ řekl; chvíli si ho nevěřícně prohlíželi. Obrátil se k Lilianě. „Lili, prosím tě, kolik je hodin?“

„Budou tři; v kolik musíš být doma?“

„Asi už půjdu, chci být doma, než se vrátí rodiče,“ řekl a pomalu vstal, držel se lavičky a rozhlížel se, jako by se svět okolo výrazně změnil.

„Tak čau. Já tady ještě zůstanu,“ řekla Liliana a lišácky se ušklíbla.

„Ahojte,“ řekl klukům a šel. Slunce už zase vysvitlo a opět rozpalovalo ulice.

♦ ♦ ♦

Večer mi napsal Richard, jestli bych s ním nechtěl zajít do Modré květiny, místní čajovny. Neodmítl jsem.

Do Modré květiny se chodí po schodech dolů, takže vám může připadat, že jdete do sklepa.

Tma, jen malé svíčky hořící na malých stolech ozařovaly místnost a tím dodávaly ještě větší tajemnost a soukromí návštěvníkům. Z šera se vynořila postava muže:

„Vítám tě.“

„Ahoj,“ odpověděl Lukáš. Richard odsunul proutěné křeslo, aby si Lukáš mohl sednout; počkal, až usedne, a poté se sám posadil naproti. Dívali se na sebe. Pohledy. Ticho. Tma. Svíčky. Dlouho se neviděli a nyní vše ponechávají tichu. Richard sklopil oči a otevřel dřevěnou knihu s výběrem čajů, Lukáš udělal totéž.

„Pokud ti mohu doporučit, tak Kapka rosy je výborná,“ řekl Richard.

„Nevím, já sem moc nechodím – ani nikam jinam.“ Richard se na Lukáše podíval, zavřel knihu.

„Asi si dám Tanec nohou.“

„Dám si to, co ty,“ řekl Lukáš. Měl velké nutkání se Richarda zeptat na Ingrid – Ingrid je jeho přítelkyně, bydlí v Komaně. Richard tam jel na bratrovu svatbu, zdržel se pouhý týden. Potkal Ingrid a velmi se do ní zamiloval. Lukáš neví, kolik je jí let, jaké je její druhé jméno, nikdy ji neviděl a svým způsobem mu po ní nic není; nebo by nic být nemělo. Přesto se však chtěl zeptat, jaká je, jak se chová a tak. Připadalo mu to hloupé. – Připadá mi to hloupé. Richard je můj kamarád a já se ho nedokážu zeptat, protože respektuji jeho soukromí, i když vím, že on by mi odpověděl. Vždy mi s trpělivostí odpovídá na všechny moje otázky a vše mi dokáže vysvětlit, když nechápu nebo něco nevím. Musím se přiznat, že pro mě byla velká rána, když jsem se dozvěděl, že má známost; na druhou stranu mu to samozřejmě přeji, je můj kamarád, takže proč ne, budu rád, když bude šťastný – přesto mám v sobě divné pocity, když zde takto sedíme naproti sobě, chci mu toho tolik říci, ale nemám odvahu. Moc, moc chci – nedokážu; budu němě sedět a poslouchat jeho vyprávění, jeho život – jeho šťastný život s jeho šťastnou přítelkyní, jeho úspěchy a jeho prohry, jeho životní cíle a nápady, poví mi o sobě všechno, co budu chtít, i to, na co se ho nezeptám. Jenže… čas nám daný uběhne a každý si půjdeme opět svou cestou, a přesto se naše osudy budou stále setkávat…

Richard vyprávěl o sobě, o své rodině, o svých snech, prohrách, úspěších – jen málo řekl o Ingrid, jen to, že mu chybí. Lukášovi bylo s Richardem přesto dobře, jeho blízkost ho hřála u srdce.

Když dopili čaj a chystali se odejít, Lukáš vytáhl peněženku, aby mohl zaplatit.

„Ne, zaplatím,“ řekl Richard.

„Ale…, platil jsi minule.“

„Pozval jsem tě.“ Pozval mě – na to se nedá nic říci. Příště ho budu muset pozvat já.

Přišel číšník a Richard zaplatil; když šli do schodů, přidržoval Lukáše, aby nespadl, protože věděl, že se mu někdy točí hlava. Vyšli na ulici. Lukáš se otočil k Richardovi.

„Děkuji…,“ hledal vhodná slova na rozloučení.

„Doprovodím tě domů,“ řekl rychle Richard; Lukáš pokývl hlavou.

Ulice byly prázdné. Noc panovala ve spícím městě. Úplněk. Miluji noční procházky, kdy mi měsíc svítí na cestu, lidé jsou již dávno ve svých domovech, hvězdy mě pozorují ze své výše a já si kráčím dál. Zvedl se vítr a chlad prokluzoval oblečením na holé kůže. Lukáš se zatřepal.

„Jak se má Kvido?“ zeptal se.

„No, asi teď tvrdě pochrupuje, nebo kňučí, aby ho někdo vyvenčil,“ usmál se Richard, „však ti ho mohu ukázat, je takovej přežraně tlustej.“

„Roztomilé,“ řekl Lukáš.

„Jen ať si papá, alespoň má nádherný život.“ Nádherný život, jak krásně zní… Slyšíte to? Zdá se skoro až neuvěřitelné, nenormální, neskutečné, že něco jako nádherný život může existovat – ale možná, že po dlouhé cestě dospějeme k poznání a objevíme ho. Jednou. Snad. Za mnoho let. Nádherný život… nádherný… Zvláštní, že si nedovedu představit; je to opravdu tak těžké? Jestlipak tam v tom životě je i smutek, stesk, tíseň? Jistě ano; pak by to nebyl život. Každý život má i své stinné stránky. To tedy znamená, že nádherný život není? Doufám, že je, protože o něm sním každým dnem a každou nocí a ani nevím, zda už jsem se s ním setkal, nebo jsem okolo jen letmo prošel. Doufám, že mě teprve čeká, protože ta druhá varianta mě velmi děsí. Co když je dokonalost určena jen pro pár vyvolených…? Patřím mezi ně? Ne, musel bych být jiný. Celkově jiný. Lepší člověk.

Zastavili se.

„Tady bydlím,“ Lukáš ukázal na dům, „asi… už půjdu.“

Richard se na něho podíval, nic neříkal – stál mlčky. Tma zhoustla, ani svit měsíce nepronikal a hvězdy se ztrácely v nedohlednu. Pocítil, jak se mu zvláštní zhoubné ticho pomalu prodírá do útrob – sevřel se mu žaludek, tahle situace rozhodně nebyla jedna z jeho oblíbených. Richard promluvil:

„Už vlastně taky musím.“

„Aha…,“ řekl a šel ke dveřím, „sbohem.“

„Dobrou noc,“ odpověděl Richard. Odemkl, vešel do domu a zamkl za sebou; Richard se na něho díval, dokud nezašel.

Rychle přišel do svého pokoje a vyhlédl z okna; Richard pomalými kroky odcházel – posteskl si, bylo mu s ním dobře – takových lidí, jako je on, moc nemá. Je víc než kamarád, má ho rád, i když láska to není. Nebo ano? Ne, láska neexistuje. Je jen slovo, kterým lidé vše označují, ale přitom láska není žádný cit, není nic. Lidé tak zaobaluji svoji slabost, ano, mnohdy lidé pláčou pro někoho jiného a říkají tomu láska, mnohdy jsou lidé tak sobečtí a žárliví a říkají tomu láska. V lásce se zabíjí, v lásce se miluje, v lásce se stůně a skáče z mostů, v lásce je člověk zvláštně naladěn. V lásce je bolest a štěstí, v lásce jsme my všichni, neboť nikdo není schopen naprosté nesnášenlivosti – potom by neměl důvod žít. V lásce je zrození a smrt. Ale co v ní není? Milujeme vždy a všude. Zvláštní… v lásce je vše – a přitom láska není. A Richard není ani láska, ani kamarád – je Richard. Moje opora, i když on sám neví – a je tomu tak lépe. Miluji ho a nenávidím pro jeho rozmařilost k Ingrid; nevím, zda je to tak správné, ale cítím, že se mi vzdaluje, jako by postupně umíral – a já s ním… Víš, každé slunce, které svítí, ještě nemusí hřát. – Slunce již zašlo… Nenávratně. Nechci ho ztratit…

♦ ♦ ♦

Probudil se s úsměvem na tváři; byl šťastný. Sedl si ke stolu a začal malovat studie lidí, dařilo se mu, i když ne všem by se jeho výtvory líbily, ale Lukášovi se dnešní den zdál krásný, a tak i všechny věci v něm byly zákonitě krásné a dokonalé. Prohrábl se ve svých cédéčkách, až jedno vytáhl, vložil do rádia a zapnul – pokojem se rozezvučela příjemná hudba, která prostupovala celým tělem a vyvolávala nejrůznější pocity a představy, dovolovala lidem snít a vznášet se; a Lukáš kreslil.

Když ho malby vysílily, zalil v pokoji květiny a poklidil; pak si sedl do křesla a četl knihu, dokud nepřišla paní Allensteinová, aby ho zavolala ke společnému rodinnému obědu.

Sešel ze schodů do jídelny, hřejivý ranní pocit se vytratil – u stolu seděl pan Allenstein a Vanda, Patrik Vandu obsluhoval. Chudáci, žijí v klamu. Paní Allensteinová donesla na stůl polévku a každý si začal nalévat; stál ve dveřích a pozoroval je.

„Pojď si sednout; co tam stojíš,“ řekl Patrik hrubým hlasem. Lukáš po něm hodil lhostejný pohled. Posadil se.

„Dobrou chuť,“ řekla Vanda, všichni také popřáli – mlčel – podívali se na něho. Jeden druhého nemá rád, ale mají v sobě tolik zbabělosti (nebo slušnosti?), že to nedávají najevo; avšak až dotyčný odejde, hned si o něm mezi sebou štěbetají.

Snažil se na ně nedívat a ani s nimi moc nekomunikovat, nechtěl vyvolat hádku a nechtěl si zkazit už tak pokažený den. Je zajímavé, že nejlépe mu bylo, když byl sám, i když byly mnohé chvíle, kdy si nad tímto stavem posteskl; nebo když byl se svými kamarády, protože těm mohl věřit. Nikdy však nechtěl, aby to takto dopadlo – kolikrát snil o dokonale harmonické rodině, kterou vídal v televizi, kde se všichni mají rádi, nehádají se, mají pochopení – to nikdy nepozná. Zde panovala nevyslovená nevraživost, kterou okamžitě pocítil, když vešel do jakékoli místnosti v domě, a která ho psychicky velmi oslabovala a ničila. Uvnitř však věděl, že tito lidé se stále ještě v nitru milují, že stále ještě patří k sobě, i když si to nepřiznají – nejsou schopni dát své city najevo, a pokud ano, tak jen ty záporné. Přesto je nepokládal za ztracence, neboť věděl, že jedna věc je dokáže všechny semknout opět dohromady – nebo navždy odloučit – ale to bylo riziko, které by on nikdy nedokázal podstoupit… Mnohokrát ho napadlo, že kdyby se někomu něco vážného stalo, tak oni by přece projevili svou dávnou lásku. Lásku. Tak snad opravdu existuje? Jenže nikomu se nic nestalo.

Když se najedl, sedl si na gauč a díval se na ně. Smáli se a bavili se mezi sebou, jak idylické… Po nekonečné chvíli ho tento výjev šťastné rodiny omrzel a zahleděl se na obraz, který představoval jídelní stůl, jenž je osvícený světlem svícnu, okolo něhož je položené ovoce, hrozny a korbel vína. Obraz se mu promítal v očích, prostupoval do jeho nitra, kde se pomalu vsával hlouběji a hlouběji, dokud neporozuměl jeho poslání. Vstal. Upřeně hledě došel k obrazu.

Rodina utichla; pomalu se otočili.

Nyní stál pod výjevem jídelního stolu. Natáhl ruce a sundal obraz. Tahy štětce, hustota a nános barvy, stín rozplývající se v černi pozadí, svícen a skapávající teplý vosk, žár pulzujícího knotu tančící na lesklých hroznech, víno pojednou zašumí a on pocítí jeho omamující vůni, sklenička cinkla, a opět tahy štětce, barvy, světlo, stín, jas a temnota. Prstem se dotkl plátna, kde byla barva v největší hustotě nanesena. Připadalo mu divné, že si nikdy nevšiml takové krásy, jež se na něho každý den usmívá ze stěny. Lidé by si měli více všímat maličkostí.

Uvědomil si, že se na něho dívají; nemusel se otáčet – cítil jejich pohledy, jak si ho prohlížejí a v duchu se mu vysmívají. Vrátil obraz na původní místo a odešel do svého pokoje. Pustil rádio a sedl si do křesla; sluneční paprsky vytvářely na koberci nejrůznější obrazce. Hra stínů a světla – jak krásné – pomyslel si.

♦ ♦ ♦

I když bylo léto, v ten den se pojednou bez jakéhokoli varování zvedl vítr a pohrával si s jeho vlasy. Seděl skryt v trávě, měl krásný výhled do širého okolí; viděl všechno – lány pole, les, osamocené stromy, mraky, slunce, zvířata – všechno. Miloval to zde, a přesto sem chodil tak málo, snad právě proto si toho více vážil. Této chvíle. Místo mimo veškerou civilizaci; uprostřed divočiny na vysokém kopci. Právě zde pocítil pravou chuť větru, jeho sílu. Lidé by řekli, že sleduje stromy okolo strouhy, ale on se díval mnohem hlouběji, než by kdo mohl pochopit. Spatřoval svět v pocitech, v nenaplněných touhách, ve smutku a stesku, v žalech, v beznaději; možná právě toto byl jeho svět. I když by se mohlo zdát, že má všechno, zároveň pociťoval, že nemá nic, co by potřeboval. Něco mu chybělo, něco, o čem věděl, že mu nikdo neposkytne. Nevěděl, co to je, ale nemohl bez toho již více žít. Svět byl prázdný, ať šel kamkoli nebo dělal cokoli. Ač ho všechno bavilo a přinášelo mu vnitřní potěšení, přesto se dříve či později objevila ona černá propadlina, o které věděl, že nebude nikdy zaplněna – a to ho dohánělo k šílenství.

Lehl si a díval se na modrou oblohu s bílými mraky, které díky větru rychle letěly vzduchem. Nikde nebyl žádný člověk. Jen on a to všechno okolo.

Sám.

A přesto tak šťastný.

♦ ♦ ♦

„Pojedu na chatu, nechceš jet se mnou?“ zeptala se paní Allensteinová. Pohlédl na ni.

„Ano.“ Paní Allensteinová vzala malou krabičku, ve které měla všechny klíče od chaty, a šla k autu.

„Tak pojď, měli bychom vyrazit, abychom se mohli okolo páté vrátit.“ Rychle si vzal mobil a vodítko pro Nelu, která již netrpělivě seděla na sedačce.

Auto vyjelo na silnici a zmizelo z dohledu.

Slunce pálilo.

Paní Allensteinová pustila rádio, měla nastavenou svoji oblíbenou stanici, na které hráli písničky z Pury. Díval se z okna, vždy se díval z okna, bavilo ho to. Otevřel okno a vítr prudce vletěl dovnitř. Vystrčil ruce, potom hlavu.

„Nechej toho, je to hrozně nebezpečné, Lukáši. A zavři to, bude mě bolet za krkem,“ napomenula ho paní Allensteinová. Přivřel okno, nechal asi tak pěticentimetrovou škvíru, kterou stále proudil už jemný závan osvěžujícího vzduchu.

„Takhle to stačí, ne?“ zeptal se. Paní Allensteinová se podívala a přikývla. Strkal konečky svých prstů do otvoru pootevřeného okna, až se mu tam podařilo dát celé zápěstí. Natahoval krk s hlavou a zachytával vítr na své tváři. Po necelé hodině jízdy dojeli k chatě.

Uprostřed lesa si čas žil svůj vlastní život. Byl zde stín, zpěv ptáků, spousta zvířat a voda. Paní Allensteinová zaparkovala pod stromy. Vystoupili z auta. Rozhlédl se kolem sebe a opět pocítil vůni přírody, závan dětství, když si jako malý hrával celé dny v lesích se svými falešnými přáteli.

„Půjdu se podívat k vodě,“ řekl a rozběhl se lesem ke skalnatému pobřeží. Nela rychle utíkala za ním.

„Prozvoním tě, až pojedeme,“ zavolala paní Allensteinová a šla k chatě, odemkla zámek, otevřela dveře a vešla dovnitř. Z kůlny vzadu za chatou si vytáhla nářadí a pustila se do úpravy zahrádky s květinami.

Vyběhl z lesa a zastavil se. Voda narážela na skály; vydávala spoustu hluku, který se přeměňoval v bílou pěnu, jež opět mizela, když se voda vracela zpět; ale okamžitě zase narazil další nápor vody a opět zde bylo slyšet syčení vln, dunění skály a bílá pěna. Pociťoval nesmírné nutkání vlézt do vody a jít si zaplavat, nechat se unášet proudy vod, ponořit se do hlubin. Voněla zde vláha, žádný dusivý vzduch. Sundal si boty a vylezl na skálu, spustil bosá chodidla nad vodu a čekal. Příval bouřící se vody, která se vzpírá v prostředí omezeném skalisky, omýval Lukášovi opálené nohy. S každým náporem se zakymácel. Rackové se vznášeli nad hladinou a snažili se ulovit malé rybičky, které se z nerozvážnosti odvážily pohlédnout zblízka na slunce. Poté přilétali ke skalám, aby si mohli v klidu svůj úlovek sníst. Někteří si sedli velmi blízko Lukáše, že by na ně rukou mohl dosáhnout.

Rozhlížel se; chtěl si lehnout, ale skály byly až moc nerovné. Pojednou se zvedl a obul si boty. Nela odběhla do lesa, kde s neskrývanou radostí proháněla neposedné veverky.

Našel vhodné místo pro sestup; opatrně slezl k vodě a šel podél skal, které postupně přecházely v kamenitou pláž a místy až v písčitou. Došel k písečné zátočině, která byla lemována skalisky a chráněna před okolním světem. Málokterý člověk o tomto místě věděl, snad právě proto, že bylo skryté. Slunce na něho vrhalo své paprsky; lehl si do písku. Voda již byla v poklidu a příjemně zurčela a jemně se chvěla při nepatrných nárazech na břeh; jinak bylo ticho. Zdálo se, že rackové o tomto místě také nemají ponětí, neboť sem nezaléhalo ani jejich pronikavé skřehotání. Vše budilo pocit až přílišné dokonalosti; a ono to také bylo dokonalé.

Když se slunce vytratilo z oblohy a schovalo se za velký mrak, procitl. Sedl si a pozoroval zářící vlnky. Náhle vstal a bosýma nohama šel k vodě. Čím byl blíže, tím více se mu nalepoval mokrý písek na chodidla a mezi prsty. Po kotníky stanul ve vodě; zdála se studená, ale to nevadilo. Šel dále, až mu voda sahala nad kolena a on si musel vyhrnout kraťasy; zastavil se a díval se. Viděl blyštící se hladinu, o které dosud pochyboval, zda existuje. Překvapilo ho, kolik obyčejných věcí se mu zdá neobyčejnými.

Příroda je překrásná.

Mohl by zde stát celou věčnost. Pojednou se otočil a odebral se nazpátek. Na břehu vzal boty a šel bosý k chatě. Paní Allensteinová právě uklízela nářadí zpět do kůlny.

„Už chceš jet domů?“ zeptala se.

„Jak chceš ty,“ odpověděl. Paní Allensteinová si šla do chaty umýt ruce.

„Tak můžeme jet, já už mám všechno hotový.“

„Je tam někde ručník?“ zeptal se. Paní Allensteinová podala Luká šovi ručník. Utřel si mokré nohy a špinavá chodidla.

„Tak to ho rovnou můžeš vzít s sebou na vyprání,“ řekla káravě paní Allensteinová, když uviděla mokrý písek na ručníku. Vzal ručník a šel si sednout do auta; zavolal na Nelu, která si nedaleko hrála, a posadil si ji na klín. Paní Allensteinová zamkla chatu a zkontrolovala, jestli schovala všechno nářadí.

Jeli domů.

Po příjezdu čekala na Lukáše Liliana.

„Ahoj,“ řekl, „promiň, byl jsem se s mamkou podívat na chatu.“

„Teď jsem přišla,“ řekla.

„Kam chceš jít?“ zeptal se.

„Nikam, jen jsem se za tebou přišla podívat.“ Podívat? Lili, teď ale nemám čas; chtěl jsem ještě číst a pak…

„Aha, nepůjdeme ke mně nahoru?“ navrhl, Liliana přikývla.

Sedl si na postel a hledal v novinách program kina, měl chuť a náladu se jít na něco podívat.

„Co hledáš?“

„Program kina – aktuální program,“ odpověděl.

„Taky bych šla, ale nemám prachy,“ řekla smutně. Zavřel noviny.

„Tak nikam nepůjdeme.“

„Ani nevíš, jak tě mám ráda. Vážně. A to nemyslím, jako že jsem divná, ale nikdy jsem neměla nikoho tak blízkého, jako jsi ty,“ řekla Liliana.

„Já taky ne. K žádné své kamarádce jsem neměl tak blízko, protože jsem jim nevěřil, ale s tebou je to jiné.“

„Přesně,“ pokývla souhlasně hlavou Liliana, „před tebou dělám takové věci, které si ani doma netroufnu dělat, nemám žádný stud, protože tě již znám. Můžu blbnout, jak se mi zachce.“ Vzala polštář a s radostí ho vyhodila do vzduchu. „Mám tě opravdu ráda.“ Naklonila se k Lukášovi a objala ho.

Věděl, co Lilianina slova znamenají, věděl, že Liliana ho opravdu miluje tou nejčistší přátelskou láskou, jakou je schopna milovat. Vážil si toho, protože nevěřil, že by byl někdo, koho by mohl mít rád, a ani nečekal, že na oplátku někdo bude mít rád jeho – a nyní to nastalo; i když šlo o přátelství, přesto se mu toto pouto zdálo velmi silné, snad mnohem silnější, než kdyby šlo o lásku muže a ženy.

„Dneska jsem se příšerně pohádala s mamkou,“ prohodila Liliana. Prudce se na ni zadíval; nemohl tomu uvěřit, pociťoval velkou lítost – takže i Lili se doma hádá. Až moc dobře znal, co znamená mít nedobré rodinné zázemí, které ho ničí a sužuje, vysává a trýzní.

„Co se stalo?“ zeptal se potichu.

„Taťka se zase pohádal s mamkou. Ale tentokrát se hádali hrozně dlouho, až mi to začalo lézt na nervy, tak jsem je oba dva seřvala, že jestli se chtějí hádat, tak ať mě toho ušetří, a že se můžou hádat někde jinde; kdo to má pořád poslouchat? A mamka se na mě naštvala, že je to všechno moje vina, že mě má taťka raději, tak jsem se s ní potom pohádala zase já. Ona je totiž hrozná, kdybys to viděl, Lukáši! Ona se prostě o nás vůbec nestará, ráno nedělá snídani, nádobí doma uklízím já, ona na všechno prdí. Nesnáším ji! Nejraději bych ji nakopala do tý její tlustý sádelnatý prdele! Je to naprostá kráva.“ Mlčel. – A co měl říkat? Nic. Několik minut mlčení. Ticho, ve kterém každý z nich přemýšlel nad tím druhým s lítostí.

„Jednou se odstěhuješ, založíš vlastní rodinu a budeš se mít krásně. Určitě, Lili, ty to dokážeš. Nádherný život. Jen si, prosím tě, neber nikoho, kdo by ti ubližoval,“ řekl prosebně.

„Jen počkej, nakonec se oženíš dřív než já.“

„Ne, to ne, já se neožením – nikdy.“ Nechci. Navždy volný – nedovolím, nedopustím, abych byl svázán.

„To říká každej,“ řekla.

„Hmm,“ neodporoval; je těžké dokazovat svoji budoucnost, pokud nenastala. „Tady, podívej se,“ rozevřel časopis s červeným obalem, „píší o…“ Liliana mu časopis vytrhla z ruky.

„Skvělý. Jak jsi na to přišel?“

„No, prohlížel jsem si časopis a bylo to tam,“ řekl. Liliana už jen nepřítomně mávla rukou a zahloubala se do čtení o své oblíbené hudební skupině.

Vstal z postele a začal si uklízet knihy v polici. Každý den uklízel, protože každý den bylo co uklízet. Někdy ani nechápal, kde se v jeho pokoji bere tolik věcí, a mnohdy podezíral ostatní členy rodiny, že vše, co se v domě najde, putuje automaticky do jeho pokoje. Sedl si zpět na postel. V uších mu zněla známá melodie, ale on přesto nevěděl nebo si nevzpomínal, odkud ji zná. Po chvíli se podíval na mobil, jestli mu někdo nevolá – nevolal.

„Nezvoní ti telefon?“ zeptal se Liliany. Liliana na něho nechápavě pohlédla.

„Ne.“ Nejistě se pousmál. Zvuk zde stále byl. Slyšel jeho tóny, jak kloužou vzduchem; v jednu chvíli se mu zdálo, že ho snad i vidí – něco neurčitého v barvě hudby, ale vše byla jen představa, Liliana se zvedla a pustila rádio. Náhle reproduktory začaly vibrovat, hudba se změnila v neurčité šumění a praskání – Lilianě zvonil telefon.

„Taťka, prozvání mě – budu už muset jít. Hele, nešel by ses večer projít?“ Nevím; abych řekl pravdu, moc se mi nechce. Chci být doma! Doma s Nelou, doma ve svém pokoji – potřebuji oddech.

„Klidně.“

„Tak já se stavím, okolo jedenáctý, jo?“

„Dobře, tak ahoj,“ řekl a ztlumil zvuk. Liliana odešla z pokoje a šla se přezout; když vyšla před dům, mával jí z okna. Zašla a Lukáš zůstal v pokoji sám se svými němými věcmi. Vypnul rádio. Sedl si do křesla pod oknem, vzal si knihu a začal číst.

♦ ♦ ♦

Ve tři čtvrtě na deset zazvonil zvonek. Otevřel dveře.

„Říkala jsi v deset.“

„Znáš mě, ne?“ usmála se. Ano, znám…

„Tak chvilku počkej, jenom se obléknu,“ vzal si silné tepláky a mikinu, protože i když je léto, večer bývá zima. „Kam půjdeme?“ zeptal se a obouval si na schodech před domem boty. Liliana na něho posvítila baterkou.

„Do lesa.“ Cože? Lili chce jít do lesa? Opravdu?

„Do lesa? Myslel jsem, že se v noci bojíš…“

„Bojím, jenže mám tebe.“ Zklamu.

„No, nejsem hrdina.“

„Jo, to jsem si všimla. Tak už pojď.“ Prošli městem, až stanuli na velkém kopci, na kterém končily městské hradby, a seběhli dolů do tmavého hvozdu. Stromy se rázem s jejich příchodem sehnuly hlouběji dolů; noční zvěř vylezla ze svých úkrytů, aby si prohlédla vetřelce; měsíc sem nedosvítil, hvězdy se zde netřpytily. Došli na holou planinu.

„Nesedneme si?“ zeptala se Liliana. Přikývl; posadili se. Dívali se na černou oblohu, na tmavé větve stromů, na orosenou trávu, na sebe. Lehl si do trávy a hlavu si podepřel rukama. Liliana si Lukáše prohlížela.

„Nechci tě nikdy ztratit,“ řekla. Podíval se jí do očí. Ztratit? Proč? Proč bychom se měli vzdálit a již nikdy se nenajít? Její obavy – jak zvláštní… Nechci tě nikdy ztratit. Já vím, Lili, taky tě nechci ztratit a udělám pro to všechno.

„Proč? Jak to myslíš?“

„Zdál se mi sen a v tom snu jsi odešel – navždy.“

„Nenechal bych tě samotnou;“ sklopila hlavu. „Lili, nikdy tě neopustím, pokud o to sama nepožádáš, přísahám.“

„Já vím.“

„Tak čeho se bojíš?“

„Bylo to tak živé, ten sen, víš? Nechci to zažít znovu.“

„Lili, byl to jen sen. Podívej se na mě, vidíš, jsem tady s tebou, nikam nejdu a ani nehodlám odejít. Zůstávám a zůstanu.“

„Mám tě ráda.“ Usmál se. Já tebe taky, Lili. Natáhl k ní ruku a jemně se dotkl jejích vlasů, pohladil ji:

„Vyprávěj mi ten sen.“

„Opravdu?“

„Ano, prosím,“ řekl.

„Nebude ti to připadat zajímavé.“

„Už teď je to velmi zajímavé.“ Lehla si za ním do trávy.

„Tak tedy dobře. No, byly to jen záblesky, ale… pršelo, hodně pršelo, a ty jsi stál sám uprostřed ulice, a i když byla denní hodina, rázem se obloha ponořila do šedi a s ní i vše okolo ztmavlo – domy, chodníky, silnice, i ty. Stála jsem blízko, ale ne tak, abych se tě mohla dotknout, nešlo to. Mohla jsem se pouze dívat, stejně jako ty jsi se díval na mě. A pak jsi mi odešel do deště a tmy, navždy. Ač byla obloha velmi tmavá, viděla jsem, jak po ní přeletělo několik černých vran.

Krákaly.

A ty s nimi.

Snad jsi se vznesl a letěl za nimi, snad ony pouze letěly před tebou – nevím, ale měla jsem strach, že se už nevrátíš, že je to naposledy, co tě vidím.“ Ach, Lili, to neříkej. Chtěl jsem se jí dotknout a pomoci jí a ubezpečit, že nikam neodcházím a ani neodlétám, že jsem tady navěky, ale pak jsem si uvědomil, že Lili je člověk. Člověk – jako já… Jsme tak směšní…

„Lili, mnohdy mě napadá, zda nás někdo sleduje, zda nás někdo slyší. Myslíš, že se nám směje? Že se směje našim životům?“

„Nevím,“ řekla Liliana. Nadzvedl hlavu a otočil se do tmy. Jsme zde sami.

„Napadají mě často různé myšlenky.“

„Povídej.“

„Víš, zrada je hrozná věc. Chutná hořce a pálí. Velmi pálí. A ani člověk, který zradil, se necítí nejlépe. On totiž ví, jaký osud ho stihne, a čeká na něj, v hrůze ho očekává.“

„Jednou mě zradila kamarádka ve školce.“

„Mě taky. Bolelo to. Dlouho to bolelo – i nyní cítím plaménky. Nemám ji rád, navždy si budu její tvář pamatovat jako tvář zrádce. Mnohdy chci být mrštný jako srna a silný jako vlk. Rozběhl bych se údolím a utíkal, utíkal, dokud bych se nezadýchal a nezpotil, poté bych se napil studené vody z potůčku a opět bych utíkal a byl bych volný, byl bych svým pánem, pánem svého života a všeho, co mě obklopuje. Mé oči by ve tmě zářily, jako dva plaménky hněvu a bázně. Byl bych vlk. Mrštný jako srna. Tam uvnitř mě koluje krev zvířete; jednou, až se mi svět zhroutí, probudí se ve mně a já kousnu. Oženu se tlapou a mé drápy zajedou hluboko do kůže. Zraním – ale budu se jen bránit. Myslím, že každý je zvíře.“

„Opravdu? A co jsem já?“

„Nevím, snad zvíře, které je ti nejsympatičtější. Možná jestřáb nebo orel. Dravý pták toužící po svobodě.“

„Hmm, není špatné být ptákem.“

„Ano, jen létat… Dokonalá svoboda, bez zábran, bez potíží, bez závazků, beze strachu… Vítr vane, voda teče, hvězdy svítí, slunce hřeje a pták létá.“

„Vlk běží.“ Svoboda… Mohutné tělo se rozpohybuje, krev pulzuje, oči se rozšíří – vypláznu jazyk, abych se zchladil, na jeden skok přeskočím roklinu a za rozvířeného prachu dopadnu zpět na tvrdou zem. Otřepu se a ohlédnu na všechny strany. Jsem v bezpečí. Odrazím se a vyrazím kupředu do stínu lesa, který mi bude ochráncem i nepřítelem. Pot zvířete; budu znaven štěstím a volností.

„Ano, běží. Lili?“

„No?“

„Na tuhle noc nechci nikdy zapomenout. Že mi ji někdy připomeneš?“ Kdybych měl takovou schopnost, neváhal bych a přeměnil se ve vlka, ve zvíře – a utekl. Rozběhl bych se a nezastavil by mě čas, cesta, ani lovec – ale mé bolavé tělo. Viděl bych vlčíma očima; větřil bych vlčím nosem lidský pach – pach krve… Mé napnuté svaly by setrvávaly v oče kávání boje, dokud bych vítězně nezabořil tesáky do hrdla protivníka. Vyrval bych kus teplého masa a zhltal na místě, červená tekutina by mi kapala z tlamy mezi srstí, zapáchal bych čerstvou smrtí.

„Máme před sebou celý mladý život. Tohle je začátek,“ řekla Liliana. Možná je to jen začátek konce. Leželi jsme ve tmě v černé trávě, která byla mokrá od rosy – a tehdy mě napadla zhoubná myšlenka. Muž, který ji dostane, bude nejšťastnějším mužem na světě. Uvědomoval jsem si Lilianinu krásu, stejně jako si ji uvědomovali ostatní, kteří ji kdy viděli.

„Lili, kolik je hodin? Možná bychom již měli jít domů.“

„Máš pravdu, je pozdě,“ řekla a vstala. Rozhlédl se kolem a postavil se, unaveně se protáhl a vykročil. Liliana ho doběhla. Prošli okolo němých stromů a zdolali strmý kopec. Po kamenných schodech vyšli na hradby. Procházeli úzkými uličkami starého města, až se dostali na náměstí.

„Už půjdu,“ řekla Liliana.

„Doprovodím tě.“

„Ne; to je dobrý.“ Mám ji nechat jít? Samotnou? Není to správné, ale je to její přání – nebo ne?

„Dobře. Dobrou noc.“

„Ahoj,“ rozloučila se Liliana a vydala se na protější stranu náměstí. Na obloze se zablýsklo; kapky padaly nejprve ladně a pomalu, poté zrychlily. Zvedl se vítr.

Otočil se.

Šel domů.

Měsíc vysvitl; svou září vytvářel stíny budov a stromů. Noc se nesla ve svém jemném šeru. Pohlédl za sebe – na chvíli měl pocit, že za ním kdosi stojí. Pocit přetrvával, stále se musel otáčet, i když nikoho nespatřil; strach a tíseň. Nevěděl, čeho se bojí více – zda toho, že neví, kdo za ním jde, nebo snad toho, že ho nevidí, nebo si není jist sám sebou? Ale někdo tam je, určitě, cítí, pociťuje, tady uvnitř sebe. Zrychlil krok už tak nejistý. Napětí sílilo a on nevydržel; zběsile vběhl do úzké slepé uličky a schoval se za řadou kontejnerů; a déšť pojednou vysušoval vše živé. Co? – Mám strach. – Z čeho? – Já… nevím. – Ty nikdy nevíš! Jsi slaboch! Slaboch! – Ano, jsem slaboch…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vrány.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.