Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha, ani žádná její část, nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Dan Simmons, 2015

Translation © Alžběta Lexová, 2016

Cover © Lukáš Tuma, 2015

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2016

ISBN 978-80-88096-44-3 (epub)

ISBN 978-80-88096-45-0 (mobi)

Tuto knihu věnuji Richardu Curtisovi, neocenitelnému literárnímu agentovi, drahému příteli a muži, který sdílí jak mé nadšení pro baseball, tak pro Henryho Jamese.

OBSAH

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

ČÁST TŘETÍ

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

ČÁST ČTVRTÁ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Přečtěte si ukázku z knihy Stopy v krvi

Přečtěte si ukázku z knihy Mrtvý klíč

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

V březnu roku 1893, který byl obzvláště deštivý a pochmurný, z důvodů, jež nikdo nechápe (především proto, že krom nás nikdo tento příběh nezná), se americký spisovatel Henry James, toho času žijící v Londýně, rozhodl strávit své narozeniny připadající na 15. dubna v Paříži a tam se, buď dříve, nebo přímo v ten den, vrhnout do Seiny a ukončit svůj život.

Mohu vám říci, že James byl to jaro obzvláště nešťastný, nemohu však s jistotou říci proč. Jistě, bylo zde úmrtí jeho sestry Alice, která rok předtím, 6. března 1892, podlehla rakovině prsu, avšak Alice byla již po desetiletí pacientkou z povolání a diagnózu rakoviny v podstatě vítala. Jak řekla svému bratrovi Henrymu, smrt byla vždy událostí, již očekávala s největší dychtivostí, a Henry ji v jejím nadšeném očekávání konce podporoval. Alespoň je to zřejmé z dopisů rodině a přátelům, v nichž se Henry uchýlil dokonce k popisu toho, jak rozkošně vypadalo sestřino mrtvé tělo.

Snad byla tato životopisci nezaznamenaná deprese vyvolána neuspokojivými prodeji jeho děl v uplynulých letech; jeho romány z roku 1886, Bostoňané a Princezna Casamassima, oba ovlivněné Aliciným pomalým umíráním a jejím vztahem s Katharine Loringovou, se staly naprostými propadáky jak ve Spojených státech, tak v Británii. Proto v roce 1890 James svůj hon za bohatstvím obrátil k divadelní tvorbě. Třebaže jeho první dílo, Američan, sklidilo jen průměrný úspěch, a to spíše na venkově než v Londýně, James přesvědčil sám sebe, že právě divadlo se stane jeho prostředkem k získání autorského uznání a obrovského bohatství. Tři roky nato ale začínal chápat, že jeho naděje byla iluzí a sebeklamem. Podobně jako v následujícím století povede spisovatele do záhuby Hollywood, v devadesátých letech 19. století mělo takový efekt anglické divadlo: jako vír vsávalo autory, kteří – jako Henry James – neměli nejmenší tušení, jak napsat úspěšnou divadelní hru pro obyčejné publikum.

Většina životopisců by se nedivila, kdyby Jamese deprese přepadla dva roky nato, neboť v roce 1895 ho při premiéře hry Guy Domville v Londýně obecenstvo vypískalo z jeviště, když se tam pošetile vrhl v naivní představě, že jakožto autor sklidí ovace. Většina platících zákazníků, na rozdíl od půvabných dam a ctěných džentlmenů, jimž James poslal lístky zdarma, nikdy jeho romány nečetla, vesměs ani netušila, že nějaké napsal, a nelze se tedy divit tomu, že vypískala hru založenou výhradně na nich. A Guy Domville byl opravdu, opravdu špatná hra.

Dokonce i v roce 1894 by jeho splín byl pochopitelný, neboť v lednu toho roku vyskočila jeho přítelkyně Constance Fenimore Woolsonová v Benátkách z okna (mnozí si šeptali o tom, že důvodem byl Jamesův nesplněný slib v Benátkách ji navštívit), a James, jak víme, musel tehdy bojovat s hlubokým zármutkem pramenícím z výčitek svědomí.

V roce 1909 pak stárnoucí James upadl do nejhoršího splínu svého života – tak ukrutného, že i jeho starší bratr William, sám umírající na srdeční slabost, překonal Atlantik, aby v Londýně doslova seděl u bratrova lože. Toho času Henry James truchlil pro „tragicky nízké prodeje“ a nízké zisky z newyorského vydání jeho prací vycházejícího v letech 1906–1908. Jednalo se o vyčerpávající projekt, jemuž James obětoval pět let života, kdy přepisoval své rozsáhlé romány a každý doplňoval o obsáhlou předmluvu.

Avšak v roce 1893 ještě ani netušil, jak zhoubná deprese ho zachvátí šestnáct let nato, a my netušíme, proč byl toho jara James tak hluboce nešťastný. Ani proč viděl v sebevraždě v Paříži jediné východisko.

Jedním z faktorů mohlo být zhoršení dny, která Jamese sužovala během kruté anglické zimy na přelomu let 1892 a 1893 a způsobila, že musel výrazně omezit každodenní procházky, v důsledku čehož dost přibral na váze. Nebo se mohlo jednat o skutečnost, že jeho blížící se narozeniny 15. dubna byly padesátým jubileem, tedy milníkem, který skolil i mnohem silnější povahy, než byl citlivý James.

To se nikdy nedozvíme.

Víme však, že jeho deprese – a plán utopit se v Seině před 15. dubnem, nebo nejpozději toho dne – označuje počátek tohoto příběhu. Tedy v polovině března roku 1893 Henry James (přívažku „mladší“ se zbavil v letech následujících po otcově smrti roku 1882) napsal z Londýna přátelům a rodině, že se vydá na krátký výlet do sluncem zalité Paříže, aby si zde odpočinul od každodenních povinností i nároků autorské tvorby a oslavil své jubileum, než se na konci dubna přidá k Williamovi a jeho rodině, toho času pobývajícím ve Florencii. James ale neměl v úmyslu do Florencie dorazit.

Opustil udržovaný apartmán v De Vere Gardens, poté co spálil pár dopisů od slečny Woolsonové a několika mladých přátel mužského pohlaví, a s trochou ukradeného popela sestry Alice uschovaného v krabičce na šňupací tabák se vydal do Cherbourgu a odtud do města světel, kam dorazil následujícího večera, tak pochmurného, deštivého a chladného, že si o tom Londýn mohl nechat jen zdát.

Ubytoval se v hotelu Westminster na Rue de la Paix, v němž kdysi strávil měsíc při psaní několika povídek odehrávajících se v Paříži, včetně jeho oblíbené, kterou nazval „Žák“. Tentokrát však slovo „ubytoval“ jeho záměry plně nevystihovalo. Nehodlal se zde zdržet až do svých narozenin, nemluvě o tom, že vymoženosti hotelu Westminster byly v současnosti pro jeho rozpočet nedosažitelné. Dokonce si ani nevybalil kufr. Neměl v úmyslu v hotelu strávit další noc. Nebo, jak se náhle z rozmaru rozhodl, kdekoli jinde na zemi.

Celý chladný, deštivý den věnoval procházce v zahradách Tuilerií, potom povečeřel v bezútěšném osamění – neboť nemínil kontaktovat žádného ze svých pařížských přátel ani žádného známého, který by náhodou právě v Paříži pobýval –, dal si poslední sklenku vína, přehodil si přes ramena vlněný svrchník, ujistil se, že má zapečetěnou krabičku na šňupací tabák stále v kapse, a za zvuku klepání bronzové špičky deštníku o dlažbu se vydal tmou a jemným mrholením k vybranému místu blízko mostu Pont Neuf. I přes jeho zavalitost to byla procházka dlouhá maximálně deset minut.

Tento literární velikán po sobě nezanechal žádný dopis na rozloučenou.

KAPITOLA DRUHÁ

Místo, které si James k odchodu ze světa vybral, se nacházelo u výběžku ztemnělé promenády, kde tmavá, ledová voda Seiny šplouchala o mechem pokryté kameny. Bylo to u severní části řeky necelých šedesát yardů od širokého, dobře osvětleného mostu Pont Neuf, přesto tady panovala neproniknutelná tma. I ve dne bývalo toto místo opuštěné, a třebaže James věděl, že ho často v noci využívají prostitutky, rozhodně je tu nečekal v takovém březnovém nečase – dnes se budou držet poblíž svých penzionů v Pigalle, nebo budou nenápadně lákat zákazníky do postranních uliček u rušného bulváru Saint Germain.

Než se James se svým deštníkem proťukal až k úzkému výběžku, který si vyhlédl za denního světla – byl přesně takový, jak si ho pamatoval z předchozích pobytů v Paříži –, téměř už neviděl na cestu. Vzdálené pouliční lampy za Seinou v dešti rámovaly ironické svatozáře. Provoz na řece v tomto počasí nebyl téměř žádný. James scházel po posledních schodech na promenádu spíše instinktivně, než že by je skutečně viděl, a tiše do nich ťukal deštníkem jako slepeckou holí. Obvykle zřetelné a hlučné zvuky kol kočárů a koňských kopyt se nyní ozývaly jakoby z dálky a houstnoucí déšť a kaluže na ulicích je ještě více tlumily a dodávaly jim zdání nereálnosti.

V naprosté tmě James přítomnost řeky spíše cítil a slyšel, než viděl. Pouze nečekaná prázdnota, do níž se náhle ponořila špička jeho deštníku, ho upozornila na to, že se ocitl na konci krátkého, zahýbajícího výběžku. Věděl, že z něj žádné schůdky do vody nevedou; pouze šest nebo sedm stop hluboký pád do temných rozbouřených vln. Seina byla v tomto místě hluboká, prudká a zrádná. Nyní stačil jediný krok vpřed do temnoty, a bude po všem.

James vytáhl z vnitřní kapsy krabičku na tabák a chvíli po ní přejížděl prsty. Ten pohyb mu připomněl článek v Timesech z minulého roku, podle něhož Eskymáci nevytvářeli žádné skutečné umění, ale tvarovali si oblázky, aby se během dlouhých polárních nocí mohli těšit z jejich hladkého povrchu. Ta myšlenka vyvolala na Jamesově tváři úsměv. Měl pocit, že sám mnoho měsíců dlel v temnotě polární noci.

Když předchozího roku ukradl několik špetek sestřina popela – zatímco Katharine Loringová netrpělivě přešlapovala před krematoriem, kam se přišla dožadovat urny, aby ji odvezla do Cambridge a do rodinné hrobky Jamesových na tamním hřbitově –, bylo jeho bohulibým záměrem rozprášit ho na místě, kde byla mladší sestra skutečně šťastná. Jenže jak měsíce utíkaly, dostihla Jamese nedomyšlenost jeho plánu. Kde? Vzpomínal si, že krátce byla šťastná, když v mládí cestovali po Švýcarsku s tetou Kate, která se v prozaičnosti mohla rovnat hrobníkovi z Hamleta. Alice už tehdy projevovala zvláštní zálibu v hysterických chorobách, avšak pár týdnů mimo Spojené státy a širší rodinný kruh jí prospěly a její sklony k dramatičnosti zdánlivě ustoupily. Jeho první volbou pro rozprášení sestřina popela proto byla Ženeva, kde se tolik nasmáli, když měřili síly v ironických slovních přestřelkách, z nichž nebohá teta Kate nic nepochytila, a když se vesele špičkovali (a utahovali si i z tety Kate) během procházek v zahradách a parcích podél jezer.

Jenže nakonec Ženevu zavrhl. Alice totiž tehdy jen předstírala „uzdravení“ z celoživotního poslání profesionálního invalidy, stejně jako on jen předstíral, že ho svou výbornou náladou ošálila.

Druhou volbou byl kousek půdy poblíž Newportu, kde si postavila malý domek a zhruba rok zde žila podle všeho šťastně a bez známek jakékoli choroby.

Ne. Tehdy navázala vztah se slečnou Loringovou, a s každým dalším měsícem, který uplynul od Aliciny smrti, měl James čím dál pochmurnější pocit, že Katharine P. Loringová si i tak uzurpovala až příliš sestřina času a života. Newport ne.

A tak mu nakonec došly nápady, kde by mohl Alicin popel rozprášit. Během měsíců a let v Newportu a následně Cambridgi se možná štěstí přiblížila, ale nikdy se šance být skutečně šťastná nechopila pořádně. A pak přišlo to, co nazývala „příšerným létem“ – to když se jejich nejstarší bratr William 10. července 1878 oženil s Alicí Gibbensovou. William, ostatní bratři Harry, Bob a Wilkie i jejich otec a mnoho rodinných přátel celé roky žertovali o tom, že si William jednoho dne vezme ji – Alici Jamesovou. Alice na ten vtípek vždy reagovala popuzeně, ale nyní – po letech její tvůrčí invalidity a nakonec smrti – si Henry uvědomil, že v to manželství začala sama věřit a hluboce ji ranilo, když se William oženil s jinou dívkou, která se navíc krutou ironií osudu rovněž jmenovala Alice.

Jednou se Henrymu svěřila, že léto, kdy se William oženil, měla pocit, jako by „se ponořila do mořských hlubin a rozbouřená hladina se nad ní uzavřela“.

Proto se James dnes v noci, své poslední noci, rozhodl, že bude zbytky Alicina popela v krabičce na tabák pevně svírat v ruce, až udělá onen krok vstříc temné vodě a zapomnění. Aby se k tomu odhodlal, musel potlačit veškerou autorskou představivost; žádné přemýšlení o tom, jak ledová je voda nebo jestli změní názor, jakmile mu špinavá říční břečka začne plnit plíce, a atavistická touha přežít ho bude nutit máchat rukama kolem sebe a plavat ke kluzkému okraji promenády, po němž nikdy nebude moct vyšplhat zpět.

Ne, takové myšlenky si nemohl dovolit – musel si neustále připomínat jen bolest, od níž se konečně osvobodí. Vyprázdnění mysli patřilo vždy k těm nejtěžším věcem, o něž se pokoušel.

James posunul nohu k okraji a kousek za něj.

A náhle si uvědomil, že temný obrys, který považoval za sloupek, je ve skutečnosti silueta muže stojícího ani ne dvě stopy od něj. Nyní James rozpoznával krempu klobouku staženého do čela i profil s orlím nosem, částečně ukrytý pod zvednutým límcem pláště, a také slyšel mužův tichý dech.

James zalapal po dechu a udělal dva nemotorné kroky vzad a stranou.

„Pardonnez-moi, monsieur. Je ne t’ai pas vu là-bas,“ vykoktal pravdivě. Neviděl ho tam stát.

„Jste Angličan,“ poznamenal vysoký muž se skandinávským přízvukem. Švéd? Nor? James si nebyl jistý.

„Ano.“ James se otočil ke schodům a chystal se místo opustit.

V tu chvíli pro toto roční období zcela nezvykle kolem projela Bateaux Mouches – zčásti říční parní taxi, zčásti výletní loď –, a náhlý záblesk světla ze svítilen na pravoboku plavidla Jamesovi umožnil zahlédnout mužovu tvář.

„Pan Holmes,“ vyhrkl téměř nedobrovolně. Ten objev ho natolik zaskočil, že mimoděk vykročil zpět k řece a levá pata mu sklouzla přes okraj. Nebýt pravice vysokého muže, která bleskurychle vystřelila ze tmy a zachytila ho, byl by James ve vodě nakonec opravdu skončil. Dlouhé prsty pevně chytily klopu Jamesova kabátu a s překvapivou silou ho vytáhly zpět na pevnou zem.

Zpět k životu.

„Jak jste mě to právě nazval?“ zeptal se muž, aniž by uvolnil stisk na Jamesově kabátu. Skandinávský akcent zmizel a zbyl jen kultivovaný tón rodilého Brita z vyšší třídy.

„Omlouvám se,“ zamumlal James. „Musel jsem se zmýlit. Odpusťte, že jsem vás vyrušil v rozjímání.“ V tu chvíli si byl James jistý dvěma věcmi: identitou onoho muže – navzdory tmavším a hustším vlasům, než měl před čtyřmi lety, rozčepýřenému účesu, který nahradil kdysi úhledně sčesané prameny, hustému knírku, jejž dříve nemíval, a trochu odlišnému, nejspíš tmelem upravenému nosu – a také tím, že svým vyťukávaným příchodem muže vyrušil od záměru vrhnout se do Seiny.

Henry zrozpačitěl, ale patřil k lidem obdařeným vynikající pamětí. Jakmile uviděl něčí obličej a zaslechl jeho jméno, už je nikdy nezapomněl.

Pokusil se odtáhnout, avšak silné prsty stále pevně svíraly klopu jeho kabátu.

„Jak jste mě to nazval?“ naléhal znovu muž ledovým tónem.

„Považoval jsem vás za džentlmena, jehož mi kdysi představili jako Sherlocka Holmese,“ vyhrkl James a zatoužil odtud co nejrychleji zmizet. Přál si být zpět v pohodlném hotelovém pokoji na Rue de la Paix.

„Kde jsme se potkali?“ pokračoval muž. „Kdo jste?“

James zodpověděl pouze druhou otázku. „Jmenuji se Henry James.“ V náhlém návalu paniky málem dokonce omylem ze zvyku dodal „mladší“.

„James,“ zopakoval Sherlock Holmes. „Mladší bratr Williama Jamese, toho věhlasného psychologa. Vy jste ten americký pisálek, který většinu času přebývá v Londýně.“

Nechuť z toho, že je nazýván mladším bratrem „věhlasného“ Williama Jamese, na okamžik přebila i odpor a nepohodlí způsobené sevřením a dotekem cizího muže. Do roku 1890, kdy vydal své Principy psychologie, po jeho bratrovi nikdo mimo malý a uzavřený okruh učenců na Harvardu ani neštěkl. Z důvodů Henrymu neznámých právě tato kniha Williama katapultovala mezi velikány v oblasti studia lidské mysli a přinesla mu celosvětovou slávu.

„Buďte, prosím, tak laskav a okamžitě mě pusťte,“ řekl James, jak nejpřísněji dokázal. Z rozhořčení nad tím, že ho Sherlock Holmes stále drží – a o jeho identitě neměl pochyb –, zapomněl i na to, že mu právě zachránil život. Naopak byl tento akt záchrany možná spíše Angličanovým dalším prohřeškem.

„Prozraďte mi, kdy jsme se seznámili, a já vás pustím,“ prohlásil Holmes a nepřestával svírat klopu Jamesova kabátu. „Jmenuji se Jan Sigerson a jsem poměrně známý norský badatel.“

„Potom přijměte mou nejhlubší omluvu, pane,“ řekl James, ačkoli se necítil ani trošku provinile. „Evidentně jsem se zmýlil. V té tmě jste mi na moment připomněl džentlmena, s nímž jsem se seznámil před čtyřmi lety při dobročinném čajovém dýchánku v Chelsea, který pořádala jedna má americká známá, paní T. P. O’Connorová. Doprovázel jsem lady Wolseleyovou a spolu s námi dorazilo několik dalších spisovatelů a divadelních umělců – pan Aubrey Beardsley, pan Walter Besant… Pearl Craigieová, Marie Corelliová, pan Arthur Conan Doyle, Bernard Shaw a Genevieve Wardová. V průběhu dýchánku mi byl představen džentlmen, který přijel paní O’Connorovou na víkend navštívit, jistý Sherlock Holmes. Nyní však vidím, že si ve skutečnosti nejste ani trochu podobní.“

Holmes ho pustil. „Ano, už si vzpomínám. Pobýval jsem krátce na panství paní O’Connorové, když jsem na venkově řešil sérii krádeží šperků. Stálo za tím služebnictvo, jak jinak. Vždy tomu tak je.“

James si uhladil klopy kabátu, upravil si kravatu, pevně udeřil špičkou deštníku o dlažbu a chystal se Holmese bez dalšího slova opustit.

Sotva vystoupal temné schůdky, s překvapením seznal, že Holmes kráčí po jeho boku.

„Vskutku pozoruhodné,“ pronesl vysoký Angličan s lehkým yorkshirským přízvukem, který u něj James slyšel i na čaji u paní O’Connorové v roce 1889. „Za Sigersona se vydávám poslední dva roky a nepoznali mě ani lidé, které znám léta, a to jsem je míjel v denním světle. V Novém Dillí jsem ve dne a na téměř vylidněném náměstí stál přes deset minut vedle vrchního inspektora Singha, s nímž jsem kdysi v Londýně dva měsíce vyšetřoval velmi zapeklitý případ vraždy, a ten cvičený profesionál mě neodhalil. Zde v Paříži jsem potkal hned několik známých z Anglie, a svého starého přítele Henriho-Augusta Lozého, bývalého pařížského policejního prefekta, s nímž jsem pracoval na tuctech kauz a který šel nedávno do penze, jsem se ptal na cestu. S Lozém byl tehdy nový sommský prefekt, Louis Lépine, s nímž jsem také míval blízký pracovní vztah. Ani jeden mě nepoznal. A vy ano. Ve tmě. V dešti. Zcela zaujat myšlenkami na sebevraždu.“

„No dovolte,“ ohradil se James a v naprostém šoku z Holmesovy netaktní přímočarosti se zastavil. Nyní už byli na úrovni ulice a déšť polevoval, třebaže početné pouliční lampy si stále uchovávaly své svatozáře.

„Já vaše tajemství nevyzradím, pane Jamesi,“ ujistil ho Holmes a nehledě na okolní vlhkost se pokoušel zapálit si dýmku. Jakmile sirka konečně vzplála, uviděl James v jejím světle ještě jasněji, že před ním stojí „detektivní poradce“, jenž mu byl představen na čajovém dýchánku paní O’Connorové před čtyřmi lety. „Víte,“ pokračoval Holmes a párkrát si bafnul z dýmky, „mě sem přivedl stejný úmysl.“

James netušil, co by na to měl odpovědět, proto se obrátil na patě a vyrazil po chodníku na západ. Holmesovi stačily dva dlouhé kroky, a byl opět po jeho boku.

„Měli bychom si někam zajít na jídlo a sklenku vína, pane Jamesi.“

„Upřednostnil bych samotu, pane Holmesi… pane Sigersone… nebo za koho se dnes v noci vydáváte.“

„Jistě, jistě, ale musíme si promluvit,“ trval na svém Holmes. Odhalení převleku ho podle všeho ani nerozezlilo, ani nevyvedlo z míry. Nevypadal ani rozčarovaně z toho, že spisovatelův příchod zhatil jeho vlastní plány na sebevraždu. Jen ho zcela uchvátilo, jak snadno James prohlédl jeho kamufláž.

„Nemáme se o čem bavit,“ odsekl James a pokusil se zrychlit, avšak vysoký Angličan s ním snadno držel krok a Jamesův kolébavý styl chůze tak působil spíše komicky.

„Mohli bychom například probrat to, proč jste si při plánovaném odchodu z tohoto světa k hrudi tiskl krabičku na šňupací tabák s popelem své sestry Alice,“ řekl Holmes.

James se zarazil a až po chvilce vykoktal: „To… něco takového přece… nemůžete… vědět.“

„Jenže vím,“ opáčil Holmes s dýmkou mezi zuby. „A pokud se ke mně připojíte na pozdní svačinu a sklenku dobrého vína, řeknu vám, jak jsem k tomu došel, a proč jsem si také jist, že nikdy nedokonáte, co jste dnes měl úmyslu. A znám čistou, dobře osvětlenou kavárnu, kde toto všechno můžeme probrat.“

Holmes Jamese popadl za levý loket a takto zaklesnutí se vydali po Avenue de l’Opéra. Henry James byl příliš šokovaný, zaskočený – a zvědavý –, aby kladl jakýkoli odpor.

KAPITOLA TŘETÍ

Přestože mu Holmes sliboval „dobře osvětlený“ podnik, James očekával ponurou, zapadlou kavárnu v pochybné čtvrti. Namísto toho ho Holmes dovedl do Café de la Paix, kavárny na křižovatce Boulevard des Capucines a Place de l’Opéra v devátém okrsku, která se nacházela blízko Jamesova hotelu.

Café de la Paix byl jeden z největších, nejjasnějších a nejkřiklavěji vyzdobených podniků v Paříži, jemuž co do propracovanosti interiéru a počtu zrcadel mohla konkurovat jen Opera Charlese Garniera stojící na druhé straně náměstí. James věděl, že kavárna byla otevřena v roce 1862, aby uspokojovala potřeby zákazníků hotelu Grand-Hôtel de la Paix, a svého největšího věhlasu dosáhla během Světové výstavy v roce 1867. Patřila k prvním pařížským budovám, jež se mohly pyšnit elektrickým osvětlením, ale jako by stovky či tisíce elektrických žárovek nestačily, honosila se ještě zářivými lucernami vrhajícími odlesky na obrovská zrcadla. Henry James se tomuto místu vždy snažil vyhnout, i kdyby jen proto, aby nenaplnil pařížské rčení, že kdo večeří v Café de la Paix, dříve či později nevyhnutelně narazí na někoho známého. Tak populární to místo bylo. A Henry James si raději sám volil, kdy a kde na staré přátele a známé „narazí“.

Holmese očividně tamní dav, hlasitý šum konverzace ani zástup tváří, které se při jejich příchodu obrátily ke dveřím, nevzrušoval. James sledoval, jak falešný Nor žádá plynulou francouzštinou s příslušným přízvukem uvaděče o své „obvyklé místo“, a pak se nechal dovést k malému, kulatému stolku kousek stranou od ruchu a cvrkotu v hlavní části podniku.

„To sem chodíte tak často, že zde máte ‚své místo‘?“ zeptal se James, jakmile osaměli. Nebo tedy, jakmile se ocitli natolik o samotě, jak to bylo v tomto hučícím úle možné.

„Jsem v Paříži dva měsíce, a za tu dobu jsem zde večeřel minimálně třikrát do týdne,“ odvětil Holmes. „Viděl jsem zde tucty známých, policistů, s nimiž jsem pracoval během své detektivní praxe, i bývalých klientů. Ani jednomu jsem nestál za bližší pohled, natož aby prohlédli můj převlek.“

Než mohl James odpovědět, zjevil se u jejich stolu číšník a Holmes měl tu drzost objednat i za něj. Vybral kvalitní šampaňské a snad kvůli pozdní hodině přiobjednal i obrovské speciální pooperové menu pro dva: le lièvreen civet, pâtes crémeuses d’épautre doplněné o plateau de fromage affinés a zároveň talíř s la figue, l’abricot, le pruneau, en marmelade des fruits secs au thé Ceylan a biscuit spéculos. Na závěr si pak ještě řekl o mousse légère chocolat.

James neměl na jídlo ani pomyšlení, neboť mu šokující události poslední hodiny zcela podráždily citlivý žaludek. Nebyl příznivcem zvěřiny – a zaječího ragú už vůbec ne –, neměl chuť na žádné ovoce a čokoládovou pěnu nemohl od dětství, kdy si jí užíval až příliš, ani cítit.

Nic však neřekl.

Umíral touhou zjistit, jak Holmes – tento laciný kejklíř s pouťovými triky – „věděl“ o tom, že se v krabičce na šňupací tabák ukrývá Alicin popel, ale radši by si ukousl jazyk, než by o tom začal mluvit na tak veřejném místě. Sice bylo téměř nemožné, aby je někdo v okolním šumu hovorů a smíchu ostatních zákazníků poslouchal, avšak na tom nezáleželo.

Popíjeli šampaňské a Holmes zničehonic prohodil: „Četl jste vTimesech před dvěma lety můj epitaf?“

„Přátelé se mi o něm zmínili,“ zabručel James.

„Já ho četl. Byl jsem právě v Istanbulu, když se mi ty noviny, tou dobou již tři týdny staré, dostaly do ruky. Ale četl jsem ho. A stejně tak o něco později rozhovor s nebohým Watsonem, kde popisoval, jak jsem při boji s Napoleonem zločinu, profesorem Moriartym, tragicky zahynul v Reichenbašských vodopádech.“

James by nejraději mlčel, ale věděl, že se od něj očekává zapojení do konverzace.

„A jak jste vlastně ten hrozivý pád přežil, pane Holmesi?“

Holmes se zasmál a smetl pár drobků z mohutného černého kníru. „K žádnému pádu nedošlo. Ani k boji. ‚Napoleon zločinu‘ totiž neexistoval.“

„Profesor James Moriarty neexistoval?“ nechápal James.

Holmes se opět zasmál a otřel si ústa a knírek do bílého plátěného ubrousku. „Obávám se, že nikoli. Vymyslel jsem si ho pro vlastní účely… v tomto případě pro účely svého zmizení.“

„Ale Watson v rozhovoru pro Timesy tvrdil, že tenhle profesor Moriarty napsal knihu – Dynamika asteroidu,“ připomněl James.

„Rovněž smyšlenka,“ poznamenal Holmes se samolibým úšklebkem pod Sigersonovým knírem. „Taková kniha neexistuje. Zmínil jsem se o ní před Watsonem jen proto, abych dodal jeho pozdějšímu výstupu před novináři – a jeho vlastnímu nevyhnutelnému literárnímu popisu událostí předcházejících tragédii u Reichenbašských vodopádů, který nedávno vyšel pod názvem ,Poslední případ‘ – punc… jak tomu vy spisovatelé říkáte… věrohodnosti. Ano, to je to slovo. Věrohodnost.“

„Ale co když,“ přemýšlel nahlas James, „poté co byl tento detail uveden v nespočtu novinových článků o vašem a Moriartyho skonu… co když si někdo tu knihu, Dynamiku asteroidu, čistě ze zvědavosti vyhledá? Pokud skutečně nikdy nevznikla, pak se vaše historka o Reichenbašských vodopádech zhroutí.“

Holmes se znovu zasmál a námitku odmítl mávnutím ruky. „Zdůraznil jsem Watsonovi, a ten to zas neopomněl zdůraznit tisku, že Moriartyho kniha je plná natolik složité, pokročilé matematiky, že je až nečitelná. Doslova jsem, tuším, Watsonovi řekl, že tato kniha ‚se povznáší do tak éterických výšin čiré matematiky, že se údajně nenašel člověk, jenž by o ní byl s to napsat do odborného tisku kritiku‘ 1 . To by mělo zvědavce odradit. Také jsem se Watsonovi zmínil o tom, že výtisků Moriartyho knihy – slavné pouze v matematických kruzích – bylo vydáno velmi málo, a jsou proto extrémně vzácné a v dnešní době je v podstatě nemožné je sehnat.“

„Záměrně jste tedy svému příteli lhal o tomto… o tomto ‚Napoleonovi zločinu‘ jen proto, aby doktor Watson tuto smyšlenku papouškoval tisku?“ pronesl James ledovým tónem, který, jak doufal, by k Holmesovi mohl proniknout.

„Ano,“ odvětil Holmes s úsměvem. „Přesně tak.“

James chvíli seděl v tichosti. Nakonec se znovu ozval: „Co kdyby však byl doktor Watson předvolán, aby… například ve vyšetřování vašeho skonu podal svědectví pod přísahou?“

„Jakékoli podobné vyšetřování by již touto dobou bylo dávno uzavřené,“ řekl Holmes. „Koneckonců od Reichenbašských vodopádů uplynuly už téměř dva roky.“

„Ale přesto –,“ začal James.

„Watson by se přísaze nijak nezpronevěřil,“ přerušil ho Holmes, v jehož tónu nyní už zazníval slabounký náznak podráždění, „poněvadž upřímně věřil v existenci Napoleona zločinu, Jamese Moriartyho. Stejně jako Watson neochvějně věří, že jsem s Moriartym našel konec v Reichenbašských vodopádech ve Švýcarsku.“

James se sice snažil nedat na sobě znát jakoukoli reakci, přesto mu ale uniklo několik překvapených zamrkání. „Vy necítíte sebemenší výčitky svědomí? Vždyť jste lhal nejlepšímu příteli! V novinách psali, že doktor Watson od vašeho… zmizení přišel o choť, takže nyní pravděpodobně ten nebožák truchlí pro vás oba.“

Holmes si vzal další ovoce. „Nejenže jsem Watsonovi lhal, pane Jamesi, já ho přinutil zúčastnit se nesmyslného honu – na mytického Moriartyho, chápete – po celé Anglii a Evropě až k onomu vodopádu, v jehož vodách nebude mé ani profesorovo tělo nikdy objeveno.“

„To bylo ohavné,“ prohlásil James.

„Bylo to nezbytné,“ oponoval Holmes bez známky vzteku nebo naléhání. „Pochopte, musel jsem zmizet nadobro. Beze stopy a způsobem, který by bez stínu pochybností přesvědčil o mé smrti masy – nebo přinejmenším ten malý zlomek mas, jenž se zajímal o má dobrodružství. Vyvolala zpráva o mém skonu v Londýně velké pozdvižení?“

James zamrkal. Byl si jistý, že tentokrát Holmes žertuje, dokud nespatřil vážný výraz na maskované tváři druhého muže.

„Ano,“ odpověděl nakonec. „Aspoň co jsem slyšel.“

Holmes chvíli mlčel a pak konečně znovu promluvil: „Watsonovo vyprávění incidentu u Reichenbašských vodopádů, které nazval ‚Poslední případ‘, bylo ve Strandu otištěno teprve před třemi měsíci – v prosinci 1892. Mě by ale zajímalo, jak byla ta zpráva přijata před dvěma lety.“

James potlačil povzdech. „Strand nečtu,“ přiznal, „ale zaslechl jsem, že mladí muži v Londýně začali na pažích nosit černou pásku, a to jak před dvěma lety, když se objevily první zprávy o vašem skonu, tak znovu tuto zimu, když byl vydán příběh doktora Watsona.“

James si opravdu nikdy neliboval v četbě laciných zromantizovaných příběhů, pochybných vědeckých faktů a místních drbů, které se na stránkách Strandu pravidelně objevovaly, avšak jeho mladší přátelé Edmund Gosse a Jonathan Sturges ano. A oba celé měsíce nosili černou pásku na paži k uctění památky údajně zesnulého Holmese. James to považoval za absurdní.

Sherlock Holmes dojídal čokoládovou pěnu a už se opět usmíval.

Henry James teď pro změnu v hrůze z toho, že by se konverzace mohla stočit ke krabičce na šňupací tabák, kdyby to Holmesovi dovolil, překotně vyhrkl: „Proč jste ale takovou šarádu vůbec vymýšlel? Proč jste se uchýlil k této lsti a zradil nejlepšího přítele a tisíce věrných čtenářů, když vás žádný geniální kriminálník – žádný Napoleon zločinu – nepronásledoval? Co vás k tomu přimělo? Čirá zvrácenost?“

Holmes odložil lžičku a zpříma na spisovatele pohlédl. „Kéž by za tím stálo něco tak prostého, pane Jamesi. Nikoli, rozhodl jsem se předstírat vlastní smrt a zcela zmizet kvůli závěru, k němuž jsem racionálně dospěl… za využití indukčních a dedukčních metod, které ze mě učinily nejproslulejšího detektiva na světě. Závěru natolik šokujícímu, že nejen nezvratně změnil můj život, ale také mě přivedl, jak jste sám mohl vidět, k Pont Neuf, kde jsem svou cestu mínil ukončit.“

„Co by mohlo –,“ začal James, ale pak rychle sklapl ústa, protože taková otázka by byla nesmírně troufalá a v rozporu s dobrými mravy.

Holmes se napjatě usmál. „Zjistil jsem, pane Jamesi,“ řekl a naklonil se o něco blíže, „že nejsem skutečný. Jsem… jak by to formuloval člověk vašeho literárního formátu? Důkazy mě neomylně přivedly k odhalení, že jsem literární konstrukt. Smyšlenka jakéhosi inkoustem zamazaného pisálka. Fiktivní postava.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Nyní Henry James již nepochyboval, že jedná s bláznem. Cosi přivedlo Sherlocka Holmese k šílenství – pokud tento muž skutečně byl Holmesem, jehož potkal před čtyřmi lety na dýchánku u paní O’Connorové.

Zároveň ale nemohl popřít zvrácenou, prostou a šokující skutečnost, že ho Holmesův sebeklam fascinuje – přál si slyšet víc o tom, proč se Holmes považuje za fiktivní postavu. Připadalo mu to jako výborný námět pro povídku – například o slavném spisovateli, jenž propadne iluzi, že je jednou ze svých postav.

Holmes objednal koňak, což James v kombinaci se šampaňským a pozdním jídlem považoval za nešťastnou volbu, ale přesto ho pomalu usrkával, zatímco v mysli formuloval další otázky. Na terase kavárny, oddělené od jejich stolu rozlehlým tanečním sálem, se náhle spustil rozruch. Tucty hostů vyskočily na nohy, muži se klaněli a ozval se i tlumený potlesk.

„To je český král,“ prohlásil Holmes.

Henryho Jamese na okamžik napadlo, že by si na účet šílence naproti sobě zažertoval, ale pak to zavrhl.

„Český král neexistuje, pane Holmesi,“ namítl. „To je princ z Walesu. Zaslechl jsem, že zde čas od času večeřívá.“

Holmes nerušeně upíjel koňak a královské skupince na druhé straně místnosti nevěnoval pozornost. „Vy jste opravdu nečetl žádný z Watsonových příběhů o mé maličkosti ve Strandu, viďte, pane Jamesi?“

Ještě než mohl James odpovědět, Holmes pokračoval: „Jedno z našich prvních otištěných dobrodružství – pokud ovšem John Watson vůbec je autorem těchto zkazek – se nazývalo ‚Skandál v Čechách‘ a týkalo se choulostivého problému. Jakási bývalá operní pěvkyně Varšavské královské opery vydírala jistou fotografií, dokládající… romantickou důvěrnost velmi slavného člena jisté královské rodiny. Watson, diskrétní jako vždy, si českého krále vymyslel v nemotorné snaze zakrýt pravou identitu onoho královského džentlmena. Jednalo se samozřejmě o prince z Walesu a tento ‚skandál‘ byl ve skutečnosti již druhou příležitostí, kdy jsem mohl princi pomoci z obtížné situace. První potenciální skandál se týkal dluhu vzniklého při karbanu.“ Holmes se usmál přes okraj sklenky. „Varšavská královská opera samozřejmě rovněž neexistuje – zde se Watson snažil amatérsky maskovat slavnou Pařížskou operu.“

„Chvályhodnou snahu doktora Watsona o diskrétnost vskutku oplácíte fascinující měrou nediskrétnosti,“ zamumlal James.

„Jsem po smrti,“ připomněl Holmes. „Mrtvola má pro diskrétnost jen pramalé uplatnění.“

James pohlédl na místo, kde stál princ z Walesu v hloučku smějících se, poklonkujících a podlézavých dandyů.

„Vzhledem k tomu, že jsem o historce… vyprávění vašeho dobrodružství… o ‚Skandálu v Čechách‘ neslyšel, ani jsem ho nečetl,“ ozval se James, „mohu jen předpokládat, že jste inkriminovanou fotografii od oné vyděračky pro prince získal.“

„Vskutku… a to velmi mazaně,“ potvrdil Holmes a hlasitě se zasmál, což se v rušné kavárně přirozeně obešlo bez povšimnutí. „A potom mi ji ta dáma ukradla a namísto ní mi nechala vlastní portrét.“

„Jinými slovy jste selhal,“ prohodil James.

„Selhal,“ přikývl Holmes. „Naprosto. Tragicky.“ Upil koňaku. „Během mé praxe mě přechytračilo jen málo mužů, pane Jamesi, avšak nikdy předtím ani poté se to nepodařilo ženě.“

James si povšiml opovržení, s nímž Holmes vyplivl poslední slovo.

„Má to něco společného s vaším nedávným odhalením, že nejste skutečný, pane Holmesi?“

Vysoký muž naproti němu si promnul bradu. „Nejspíš bych vás měl požádat, abyste mě oslovoval ‚pane Sigersone‘, ale dnes mi na tom až tak nezáleží. Ne, pane Jamesi, pradávný případ prince z Walesu a jeho bývalé milenky – nechť hnije v pokoji – s důvody, jež mě přivedly k závěru, že nejsem… jak jste řekl… skutečný, nijak nesouvisí. Zajímají vás mé důvody?“

James zaváhal pouze na vteřinu. „Ano.“

Holmes odložil sklenku a spojil ruce s dlouhými, štíhlými prsty na stole před sebou. „Jako mnoho věcí v životě i tato začala obyčejnými domácími rozhovory,“ začal. „Z určitých zákulisních informací, které doktor Watson ve svých líčeních ve Strandu odhalil, čtenáři vědí, že byl dobrý doktor přidělen k Pátému northumberlandskému střeleckému pluku a poté sloužil v Indii u berkshireského pluku. Sedmadvacátého července toho roku byl vážně zraněn v bitvě u Maiwandu. Mnoho týdnů visel jeho život na vlásku – ten otravný kus olova, jenž ho sužoval, byla kulka z muškety, oné dlouhé a těžké zbraně často užívané afghánskými rebely. A tato střela napáchala mnoho škod.

Watson ale přežil, navzdory horku, mouchám a primitivní vojenské lékařské péči, jíž se mu dostalo,“ pokračoval Holmes. „V říjnu roku 1881 byl na vojenské lodi pojmenované Orontes poslán zpět do Anglie.“

„Nechápu, jak to dokazuje nebo vyvrací –,“ ozval se James.

„Trpělivost,“ utnul ho Holmes zdviženým prstem, jímž si znovu zjednal ticho.

„Kulka z muškety Watsonovi poranila rameno,“ řekl Holmes. „Při mnoha rozličných příležitostech, v tureckých lázních a také jednou, když jsme se během jednoho z mých… dobrodružství… museli svléknout a plavat v řece, jsem si té ošklivé jizvy povšiml. Jiná zranění si ale Watson z války nepřivezl.“

Henry James vyčkával. Přistoupil k nim číšník a Holmes oběma poručil černou tureckou kávu.

„Jenže před pěti lety – v roce 1888, to si živě vybavuji,“ navázal Holmes, „se Watsonova paprskovitá jizva po kulce z muškety náhle stala střelným zraněním, jež mu dle jeho slov – i dle popisu v jeho příbězích – působí bolest v noze.“

„Copak nemohl mít ten nebožák zranění dvě?“ zeptal se James. „Jedno v rameni a druhé v noze? Možná ke druhému přišel až v Londýně, během jednoho z vašich dobrodružství.“

„Že by další afghánská kulka z muškety?“ zasmál se Holmes. „Z níž někdo na Watsona vystřelil v Londýně? Bez mého vědomí? To se zdá být vysoce nepravděpodobné, pane Jamesi. A k této nepravděpodobnosti navíc přičtěte fakt, že Watson během žádného jím líčeného dobrodružství nebyl nikdy raněn ani postřelen… a co shledávám nanejvýš zajímavým… že kdykoli Watson začal mluvit a psát o zranění na noze, původní hrozivá pavučina jizev, ono bolestivé a stále živé a viditelné zranění, zkrátka zmizela.“

„Vskutku podivné,“ připustil James a v duchu se zamýšlel nad tím, jak by měl jednat, pokud se tato osoba vydávající se za Holmese-Sigersona – nepochybně uprchlý chovanec z ústavu pro duševně choré – začne chovat násilnicky.

„A potom je zde ta záležitost s manželkami doktora Watsona,“ prohodil Holmes.

Na to James pouze nadzvedl obočí.

„Má jich pozoruhodně mnoho,“ vysvětlil Holmes.

„Doktor Watson je bigamista?“

„Ne, ne,“ zasmál se znovu Holmes. Přinesli jim kávu, která byla na Jamesův vkus poněkud hořká, ale jeho šílený společník si na ní zjevně pochutnával. „Objevují se a mizí – jako by samotná jejich existence byla pomíjivá a závislá na tom, zdali autor této fikce v danou chvíli pro účely příběhu potřebuje, aby Watson pobýval se mnou v domě na Baker Street s číslem popisným 221B, či nikoli. Navíc pozoruji i zvláštní nekonzistenci v jejich jménech – Constance. Potom Mary. Pak dokonce bezejmenná. Potom znovu Mary.“

„Manželky mívají nemilou tendenci umírat,“ namítl James.

„To věru ano, díkybohu za to,“ přikývl Holmes. „Často však takové události předcházejí jisté náznaky – například nemoc – a po ní obvykle následuje období truchlení novopečeného vdovce. Jenomže Watson, a žehnám za to jeho duši, se vždy jen jednoduše znovu nastěhuje do mého bytu a naše dobrodružství nerušeně pokračují. Tedy dokud se neobjeví další mytická manželka.“

Henry James si odkašlal, ale netušil, co na to říct.

„A pak je zde prapodivná skutečnost týkající se samotného našeho bydliště,“ pokračoval Holmes, zcela netečný k očividné znuděnosti a nezájmu svého společníka. „Bydlel jsem… společně s Watsonem jsme od našeho seznámení v lednu roku 1881 bydleli na Baker Street v domě s číslem popisným 221B.“

„A v tom se snad ukrývá nějaký paradox?“ nechápal James.

„Jakmile v zimě roku 1890 a následujícího jara začalo mé podezření krystalizovat a prohlubovat se, vydal jsem se na katastrální úřad a prohlédl si nejaktuálnější mapy naší čtvrti. I v roce 1891, tedy deset let po našem nastěhování do domu 221B, budovy na Baker Street končily číslem popisným osmdesát pět.“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal James.

„Avšak nejvíce,“ pokračoval Holmes, jako by Jamese vůbec neslyšel, „mě znepokojuje jistá zamlženost, nedostatek vzpomínek na denní rutinu, prázdnota v obdobích mezi jednotlivými případy. Právě kvůli ní pochybuji o tom, že existuji mimo stránky fiktivního příběhu. Jako bych žil… byl skutečný… jen když vyšetřuji případ.“

„A nemohly by to způsobovat vaše… hm… sklony k užívání jistých drog?“ odvážil se zeptat James.

Holmes se zasmál a s cinknutím položil hrnek s kávou na podšálek. „Tedy přece jen čtete mé příběhy ve Strandu!“

„Vůbec ne,“ bránil se James. „Ale jak jsem již zmínil, někteří z mých mladších přátel je čtou. Vybavuji si jejich pravidelné zmínky o vašich injekcích… kokainu, je to tak?“ Fascinaci Edmunda Gosseho Holmesovou závislostí na droze měl James stále v živé paměti, a kolikrát ho dokonce napadlo, jestli Gosse čas od času s injekcí sám nezaexperimentoval.

„Jedná se jen o sedmiprocentní roztok,“ připustil se smíchem Holmes. „V porovnání s průměrnou dávkou uživatele opia je to slabý odvar. Od svého skonu čtyřiadvacátého dubna 1891 jsem se však tohoto zlozvyku úspěšně zbavil.“

„Výborně,“ prohlásil James. „A jak se vám to podařilo?“

„Nahradil jsem kokain injekcemi mnohem méně nebezpečné látky nazývané morfium,“ vysvětlil Holmes. „A v minulých týdnech jsem objevil ještě zázračnější a nevinnější náhražku – z dílny našeho německého přítele, který vytvořil aspirin, pana Bayera osobně. Tato droga nezpůsobuje závislost a nemá téměř žádné vedlejší účinky, a proto ji jak Bayer, tak její uživatelé pojmenovali podle jejích heroických vlastností.“

„Ano?“ pobídl ho James.

„Jmenuje se heroin,“ dodal Holmes. „A já doufám, že až se příští týden společně vypravíme do Ameriky, podaří se mi výrazně – a mnohem levněji – navýšit své zásoby. Morfium je na ulicích amerických měst prakticky volně k dostání – na rozdíl od Anglie – už od občanské války, jež po sobě před třiceti lety zanechala desítky či stovky tisíc raněných vojáků na tomto léku závislých. A třebaže heroický heroin ještě není oficiálně dostupný, podle všeho už zaplavuje tamní trh ve stejném objemu.“

James na vysokého muže nevěřícně zíral. „My jedeme do Ameriky? My?“

„Brzy ráno odjíždíme do Marseille a tam se nalodíme na parník do Ameriky,“ objasnil mu Holmes. „V hlavním městě na mě čeká případ sedm let staré vraždy, jenž musím vyřešit, a je ve vašem největším zájmu – vskutku z pádného důvodu, můj milý Jamesi –, abyste mě doprovázel. Nemohl bych vás s čistým svědomím zanechat v Paříži, když se nacházíte v takto melancholickém a potenciálně sebedestruktivním rozpoložení. A navíc… si to užijete! Hon se začíná^2 a vábí nás stejně jistě a nevyhnutelně, jako příběh vaší nové povídky či knihy vábí vaši tvůrčí duši a autorské pero.“

Holmes mávl na číšníka a zaplatil účet, zatímco James naproti němu seděl s očima stále rozšířenýma překvapením a ústy nezdvořile otevřenými ze stejného důvodu.

KAPITOLA PÁTÁ

Celou desetidenní cestu přes Atlantik z Francie do New Yorku a následně vlakem do Washingtonu D. C. se Henry James cítil jako ve snu. Ne, ne jako ve snu – jeho sny bývaly konkrétní, barevné a mocné – spíše jako v mlze. Sladké, nebezpečné mlze, v níž byl osvobozen od povinnosti činit jakákoli rozhodnutí.

V Marseille se nalodili na starý francouzský zaoceánský parník Paris. James vzpomínal, jak se na jeho palubě před dvanácti lety plavil do Ameriky naposledy; tehdy spěchal domů do Cambridge kvůli nečekané matčině smrti a následnému skonu otce. Holmes odmítl cestovat na modernějším anglickém parníku, neboť by to znamenalo zastávku v Anglii – Paris pouze krátce kotvila v Dublinu – a Holmes neměl v úmyslu vkročit na anglickou půdu, dokud nebude, jak sám řekl, „zcela spokojen“. Nijak nespecifikoval, čeho by se tato jeho spokojenost měla týkat, ale James předpokládal, že to bude mít co do činění s otázkou detektivovy fiktivní a reálné existence.

Během desetidenní plavby do New Yorku se odehrálo pět fascinujících rozhovorů… ve skutečnosti spíše oznámení, která James musel setřídit nejen podle jejich obsahu, ale rovněž kontextu, v němž byla učiněna.

K prvnímu došlo hned v noc jejich setkání, a to před jeho hotelem na Rue de la Paix těsně po společné pozdní večeři.

„Samozřejmě je absurdní se domnívat, že bych nyní mohl – nebo chtěl – odplout do Ameriky,“ prohlásil James a držel přitom deštník v obou rukách jako zbraň.

„Jenže musíte,“ odvětil Holmes nevzrušeně. „Závisí na tom můj případ.“

„Případ?“ zopakoval James. „Domníval jsem se, že jste praxi detektivního poradce opustil, když jste před téměř dvěma roky předstíral smrt.“

„Ale vůbec ne,“ řekl Holmes. „Dokonce i jako Jan Sigerson jsem ve vyšetřování pokračoval – v Turecku, Indii i jinde. Jenže to byla práce pro mého bratra Mycrofta, pro Whitehall a pro Anglii. Nyní je načase vzít opět soukromý případ. Odhalit tajemství, které má téměř zcela jistě apolitické kořeny.“

James stále svíral deštník jako pušku a tiskl si ho k hrudi. Déšť už ustal. „Nechte mě hádat,“ poznamenal. „V nepřítomnosti doktora Watsona chcete, abych se ujal jeho povinností zapisovatele vašich dobrodružství. Mám být váš osobní Boswell^3.“

Holmes se hlasitě rozesmál, až se zvuk odrazil od kamene okolo stojících budov a vrátil se s ozvěnou. „Ne, to vskutku ne, pane Jamesi. Role Boswella by vám nejspíš nepasovala za žádných okolností, avšak při sepisování podrobností té záhady už vůbec ne.“

Při těch slovech se James uraženě napřímil. Považoval se za schopného sepsat jakýkoli příběh – pokud by téma či styl nebyly pod jeho důstojnost. Ačkoli za mlada se pro peníze snížil i k tomu.

„Nechápejte mě špatně,“ pokračoval Holmes. „Já sice neměl to potěšení přečíst žádný z vašich románů či povídek, ale mnoho mých o něco sečtělejších známých ano – včetně samotného Watsona. A z toho, co mi řekli, soudím, že ve vašem pojetí by v hlavní roli toho největšího dobrodružství, do něhož bychom se v Americe mohli připlést, stála krásná mladá Američanka, které by dělalo stafáž několik lordů a dam, a ačkoli by to celé oplývalo výřečnou nesrozumitelností následovanou popisnou zabedněností, nejnapínavější pasáží by nakonec bylo jen čísi slovní faux pas nebo pozdě naservírovaný čaj.“

James uvažoval, zdali by se měl cítit – nebo jednat – uraženě, ale shledal, že pohoršení necítí. Naopak ho to pobavilo.

„Potom vám má společnost na tomto plánovaném donkichotském tažení do Ameriky evidentně není nijak k užitku, pane.“

„Naopak, pane Jamesi,“ nesouhlasil Holmes. „Potřebuji vaši pomoc při seznamování, vaše vědomosti, znalost americké kultury a budete se mi hodit i jako společník, který dodá mému přestrojení na důvěryhodnosti. Budu cizincem v neznámé zemi a k vyřešení případu budu potřebovat vaši pomoc. Přejete si znát podrobnosti?“

James mlčel. Myšlenky se mu zatoulaly od sebevraždy v Seině k pohodlné hotelové posteli, která od tmavého koutu, kde stál, byla nyní vzdálena jen pár tuctů kroků a jízdu výtahem.

„V březnu 1891, téměř před dvěma lety,“ pokračoval Holmes, jenž si Jamesova nedostatku zájmu buď nevšiml, nebo mu byl lhostejný, „mě v mém staromládeneckém bytě na Baker Street navštívil potenciální klient. Onen rozrušený džentlmen se jmenoval Edward Hooper a tématem naší konverzace byla vražda spáchaná v americkém hlavním městě. Nabídl mi tři tisíce dolarů, když se s ním bez otálení rozjedu do Ameriky a rozluštím záhadu smrti jeho sestry. Vzal jsem si od něj jediný dolar jako zálohu, avšak trvalo mi další dva roky, než jsem se mohl v jeho případu více angažovat.“

„To jméno mi není nijak pově–,“ začal James, ale potom se šokovaně zarazil.

„Věřím, že jste sestru pana Edwarda Hoopera znal – Marian Hooper Adamsovou,“ řekl Holmes.

„Clover,“ zašeptal James tak tiše, že sám ony dvě slabiky sotva slyšel. „Clover Adamsová,“ zopakoval o něco hlasitěji. „Už od dětství Marian Hooperové všichni říkali ‚Clover‘. Hodilo se to k ní.“

„Znal jste ji tedy dobře,“ naléhal Holmes.

„S Henrym Adamsem jsme přátelé již mnoho, mnoho let,“ odpověděl James. Přál si, aby se dokázal přimět k mlčení, jenomže té noci vlivem jakéhosi neznámého nutkání vyzrazoval věci, které by za jiných okolností chránil vlastním životem. „Byl jsem si blízký i s Clover – tak blízký, jak jen je to v případě ženy natolik inteligentní, avšak nepředvídatelné a často melancholické vůbec možné. Při své poslední návštěvě Států, na začátku osmdesátých let, jsem byl hostem v jejich domě.“

„Tudíž jste obeznámen s veřejnými podrobnostmi jejího úmrtí,“ usoudil Holmes. Jamesovi se zdálo, že Holmesovi zvláštně zajiskřily oči, ale mohlo se jednat jen o odraz záře plynových lamp, které ještě stále osvětlovaly tuto část Rue de la Paix.

„Byla to sebevražda,“ pronesl James ostřeji, než zamýšlel. „Zemřela vlastní rukou. Před šesti… ne… už před sedmi a půl lety. Pro všechny, s výjimkou jejích nejbližších – manžela Henryho a několika blízkých přátel, mezi něž se řadím i já –, je to už dávno zapomenutá historie.“

„Šestého prosince 1885,“ upřesnil Holmes tiše. „Ono datum je součástí záhady, již mi předestřel její bratr Edward.“

James se chystal říct, že nikdy neměl to potěšení se s Cloveřiným bratrem seznámit osobně, že se o něm Clover a Henry zmiňovali jako o „Nedovi“, ale namísto toho se slyšel odseknout: „Byla to tragická sebevražda , pane Holmesi. Všichni se na tom shodli. Její manžel Henry. Soused Adamsových a také můj přítel, pan John Hay. Lékař. Policie. Média. Všichni měli za to, že si život vzala sama. Měla velmi melancholickou povahu. Každý, kdo Clover znal a miloval, to věděl. V minulosti rodiny Hooperových se sklony k melancholii – a dokonce i sebevraždě – objevily už předtím. A Clover hluboce a možná neodvratně zachvátil smutek nad smrtí otce, který zesnul toho roku. Byli si velmi blízcí a Henry ani nikdo jiný v průběhu měsíců po smrti pana Hoopera nedokázal žádným způsobem zlomit železné okovy ztráty a melancholie, jež nebohou Clover spoutaly.“

James se zarazil a po svém emotivním a obsáhlém krátkém projevu ztěžka oddechoval. Cítil se pošetile, že toho vyzradil tolik.

Holmes sáhl do vnitřní kapsy tvídového saka a vytáhl malou bílou kartičku. Navzdory svému vzdorovitému rozpoložení James uvolnil sevření jedné ruky na deštníku a nabízenou kartičku si vzal. Vypadala jako dámská navštívenka, ačkoli byla vyvedena jen v bílé, a nikoli v záplavě barev, jak se nyní v Anglii a Americe nosilo. Uvnitř obdélníku kartičky byl bíle vyražený ještě jeden a na vršku bylo na prázdném okraji vyražených pět srdcí. Čtyři z nich byla modře vybarvená, podle tahů barevnou tužkou nebo pastelkou, zatímco páté zůstalo nevybarvené – prázdné.

Henryho Jamese okamžitě zasáhl obecnější význam srdcí, netušil však, co by mohlo znamenat bílé srdce a jednoduchý řádek textu pod nimi, který byl podle všeho dopsán na stroji.

Byla zavražděna.

„Když mě před dvěma lety Edward Hooper, Cloveřin bratr, přišel požádat o pomoc, tvrdil, že přesně takový vzkaz dostává každoročně šestého prosince – na výročí sestřina úmrtí – už od roku 1886, tedy prvního roku po její smrti,“ řekl Holmes. „A já vidím, že znáte význam oněch pěti vyražených srdcí. Podle pana Hoopera čtyři přeživší členové Pěti srdcí rovněž každoročně dostávají takovou kartu. Nepochyboval o tom ani v případě pana Henryho Adamse, byť ten se o tom prý nikdy ostatním nezmínil.“

„Ned Hooper k Pěti srdcím nepatřil,“ zamumlal James ochromeně.

Holmes přikývl. „Ne. A věřil, že je jedinou osobou mimo spolek Pěti srdcí, která podobnou zprávu každoročně dostává. Třebaže si tím samozřejmě nemohl být jistý.“

„Clover Adamsová zemřela vlastní rukou,“ zopakoval James. „Kromě jejího manžela do toho nikomu nic není, a Henry o té době a události nemluví. Sám si málem vzal život kvůli hlubokému smutku, do něhož ho její… čin uvrhl.“

„A co podezření jejího bratra?“ zeptal se Holmes.

„Jsou mylná,“ odsekl James. „Tyto… vzkazy… pokud je skutečně někdo posílá či posílal, jsou projevem zvráceného smyslu pro humor. Jak jsem řekl, melancholie, a snad i nezřídkavé sklony k sebepoškozování jsou v rodině Hooperových silně zakořeněné. Pana Edwarda Hoopera jsem nikdy nepotkal – přede mnou se o něm vždy zmiňovali jako o Nedovi –, ale nepochybuji o tom, že se mýlí.“

„Pan Edward Hooper je mrtvý,“ poznamenal Holmes.

„Mrtvý?“ Jak nepatrné se to slovo jevilo v nočním shonu projíždějících kočárů a štěbetajících chodců na rušné pařížské Rue de la Paix.

„Loni v prosinci se pokusil o sebevraždu – den po výročí údajné sebevraždy jeho sestry. Vyskočil ze třetího patra svého domu na Beacon Street v Bostonu,“ sdělil mu Holmes. „Sice byl vážně zraněn, ale přežil a byl odvezen do ústavu. Podle všeho se zotavoval jak fyzicky, tak psychicky, avšak před dvěma týdny dostal zápal plic, jemuž nakonec podlehl.“

„To je hrozné,“ zamumlal James. „Tragédie. Henry mi o tom vůbec nenapsal. Jak je možné, že vy, pane Holmesi, který jste dle svých slov strávil poslední dva roky zcela mimo dosah britského impéria, máte k dispozici tak detailní zprávy z Ameriky, zatímco já nikoli?“

„Za každým výtiskem Timesů se skrývá pravověrný Angličan,“ prohlásil Holmes.

James zamrkal. Snad aby dal Holmesovi najevo nepochopení či znechucení nad tím, že používá tak hloupý vtip právě v tomto kontextu. Možná se mu snažil dát najevo obojí.

„Četl jsem noviny i v Indii, kde jsem měl k dispozici jen týdny stará vydání,“ upřesnil Holmes. „Zde v Paříži člověk sežene i aktuální listy. A výběr amerických novin – včetně novin z Bostonu, které přinesly zprávu o sebevražedném pokusu pana Hoopera i o jeho následném skonu na zápal plic – je zde poměrně rozmanitý.“

James se roztřeseně nadechl a pohlédl k mihotavým světlům hotelu.

Holmes k němu o kousek přistoupil, aby si znovu získal jeho pozornost. „Chápete, proč se cítím zavázán splnit slib Nedu Hooperovi, že se případu úmrtí jeho sestry ujmu.“

„Žádný ‚případ‘ není,“ trval na svém James. „Je to jen sedm let stará tragédie. Ten ‚případ‘, jak to melodramaticky nazýváte, je už uzavřen.“

„Vzpomínáte si na příčinu smrti paní Adamsové?“ zeptal se Holmes.

James věděl, že se v tu chvíli měl otočit na podpatku, vejít do hotelu a už nikdy s tím šílencem nepromluvit, jenže stál bez hnutí.

„Stalo se to v neděli. Clover se na chvíli ocitla sama a v záchvatu melancholie vypila roztok, který byl součástí jejího fotografického vybavení,“ promluvil nakonec James, když ticho začalo být nesnesitelné. „Obsahoval cyankáli. Smrt byla okamžitá.“

„Smrt následující po požití tohoto konkrétního druhu kyanidu draselného je relativně rychlá, ale jen velmi zřídka okamžitá,“ odvětil Holmes nevzrušeně, jako by se bavili o vlakovém jízdním řádu. „Nakonec by se zadusila, ale předcházelo by tomu několik dlouhých, agonizujících minut.“

James zvedl ruku, jako by se mohl chránit před těmi slovy či obrázkem, jež vyvolávala.

„Kdo objevil tělo?“ naléhal Holmes.

„Její manžel… Henry… tím jsem si jist,“ odpověděl James a neměl daleko ke koktání. Náhle se cítil velmi zmatený. Jedna jeho část si přála, aby Holmese nepotkal a v klidu vykonal, co měl na břehu Seiny v úmyslu.

„Ano. V policejní zprávě stálo, že ji našel Henry Adams – ‚na podlaze před krbem, bez známek vědomí‘,“ přitakal Holmes. „Odehrálo se to v ranních hodinách, v neděli šestého prosince. Má podle vás ona denní hodina, či ten konkrétní týden nějaký zvláštní význam, pane Jamesi?“

„Ne. Vůbec ne. Ledaže… narážíte na to, že si Clover celé roky každou neděli tento čas vyhrazovala pro psaní otci, obzvláště během jeho nemoci?“

Holmes neodpověděl. Místo toho se k Jamesovi přiblížil dalším drobným krůčkem a zašeptal: „Henry Adams přátelům řekl, že svou ženu v tyto hodiny, v tyto dny nikdy nenechával o samotě právě z obavy, aby její melancholie nepřevážila nad zdravým rozumem. A přesto byla šestého prosince před sedmi lety sama. Alespoň na chvíli.“

„Domnívám se, že Henry tehdy šel k zubaři, poněvadž ho bolel… vy mě snad vyslýcháte, pane Holmesi?“

„Nikoli, pane Jamesi. Toliko se vám snažím vysvětlit, jak podstatnou roli v tomto vyšetřování hrajete.“

„Svého přítele nezradím, pane Holmesi.“

„Ovšemže ne,“ souhlasil detektiv. „Pokud se však skutečně jednalo o vraždu a vrah by kvůli vaší nečinnosti unikl trestu, nedopustil byste se tím mnohem větší zrady, a to nejen na svém příteli Henrym, ale také na zesnulé přítelkyni Clover Adamsové?“

„Nebyla… to… vražda,“ zopakoval James a přísahal si, že to říká naposledy. „Clover byla jednou z prvních – a dovolím si říci nejvýznačnějších – ženských amerických fotografek své doby. Její tvorba byla nadpozemská. Éterická. Avšak právě tato éteričnost její povahy se připojila k dědičným sklonům k hlubokým záchvatům melancholie, což ji onoho zimního dne přemohlo a vypila snadno dostupnou chemikálii ze své fotografické laboratoře – směs, o níž musela vědět, že obsahuje cyankáli.“

„A kdo jí tyto konkrétní chemikálie obstaral?“ zeptal se Holmes.

„Dle mého názoru si je zakoupila sama,“ odsekl James. „Snažíte-li se opět vrhnout jakýkoli stín podezření na mého dobrého a čestného přítele Henryho Adamse –“

Holmes zvedl ruku v rukavici. „Ani v nejmenším. Náhodou vím, že ty chemikálie paní Adamsové dodal cizí člověk. Bratranec její ‚přítelkyně‘, jisté slečny Rebeccy Lorneové, s níž se paní Adamsová ve Washingtonu seznámila v podstatě náhodou. Tato známá, slečna Lorneová – podle policejní zprávy i informací, které mi před dvěma lety předal Ned Hooper –, se nacházela před domem, když se pan Adams vrátil od zubaře. Tvrdila mu, že přišla bez předchozího ohlášení a ráda by věděla, zda ji paní Adamsová přijme. Pan Adams se vydal do prvního patra, aby zjistil, jestli se jeho žena cítí na to návštěvu přijmout, a tehdy našel její tělo na podlaze.“

„Opět podle všeho naznačujete…,“ začal James s nejzakaboněnějším výrazem, jehož byl schopen. Jakéhokoli troufalce či drzouna by obvykle umlčel mnohem slabší odvar onoho zamračení, ne však Holmese.

„Nic nenaznačuji,“ bránil se Holmes. „Pouze vám objasňuji, proč společně nasedneme zítra ráno ve tři čtvrtě na sedm na vlak do Marseille, kde se večer nalodíme na parník do New Yorku.“

„Neexistuje žádná síla, prostředek, nátlak, vydírání, úplatek ani jiná forma přesvědčování, jíž byste mě – v tomto životě či jiném – přemluvil, abych s vámi zítra ráno odjel do Marseille, natožpak do Ameriky, pane Holmesi,“ prohlásil James.

KAPITOLA ŠESTÁ

Kupé první třídy v rychlíku do Marseille měli jen pro sebe, což poskytovalo Henrymu Jamesovi alespoň nějakou útěchu. První tři hodiny cesty ani jeden z nich nepromluvil – James předstíral, že si čte román, Holmes se ukrýval za listy Timesů.

Zničehonic, bez předchozího náznaku či varování, Holmes vykoukl zpoza novin a prohlásil: „Měl jste tehdy plnovous.“

James vzhlédl a chvíli na něj mlčky zíral. „Co prosím?“ Postupem času si na náhlé změny tématu a zdánlivě nelogická překvapivá prohlášení, v nichž si Sherlock Holmes tolik liboval, James zvykne, dnes to ale nebylo. Prozatím.

„Před čtyřmi lety,“ vysvětlil Holmes. „Když jsme si byli představeni na dýchánku u paní T. P. O’Connorové. Měl jste tehdy plnovous.“

James neodpověděl. Plnovous nosil od občanské války.

„Částečně proto jsem vás v té tmě u Seiny nepoznal,“ dodal Holmes a vrátil se k novinám.

Jamese náhle napadlo, jak by mohl svého otravného spolucestujícího podráždit. „Očekával bych, že nejproslulejší detektivní poradce na světě se bude při rozeznávání lidí opírat o spolehlivější fyzické rysy, než je mužův vous.“

Holmes se zasmál. „Jistěže! Vždy se soustředím na základní fyzický vzhled lidí, nikoli na jejich doprovodné obličejové ochlupení. Kupříkladu jsem expertem na lidské uši.“

„Ani jste si naše seznámení nepamatoval,“ namítl James a poznámku o uších se rozhodl ignorovat.

„To není pravda, pane,“ uchechtl se Holmes. „Vzpomínám si, jak se ke mně doneslo, že se večírku má účastnit jistý pan James, a já se velmi těšil v naději na seznámení s vaším bratrem, tím psychologem, neboť jsem s ním hodlal prodiskutovat několik zajímavých věcí.“

„V roce 1888 ještě William své Principy psychologie nepublikoval,“ zamručel James. „Pro celý svět byl neznámou figurkou. Jak byste mohl toužit po seznámení s ním? Evidentně vám selhává paměť, pane Holmesi.“

„Ani v nejmenším,“ bránil se detektiv. „Mí američtí přátelé – přátelé, kteří se jistým způsobem věnují stejnému povolání jako já – mi posílali práce vašeho bratra celé roky předtím, než se objevila jeho kniha. Avšak pravým důvodem mé roztržitosti při našem seznámení bylo to, že jsem v danou chvíli právě sledoval svého podezřelého – zloděje šperků – při provozování jeho řemesla. Jak by řekl Watson, nachytali jsme ho na švestkách. Ačkoli připouštím, že jsem nikdy nepřišel na to, odkud se ta směšná fráze ‚nachytat někoho na švestkách‘ vlastně vzala.“

„Včera v noci jste tvrdil, že se jednalo o sluhu,“ připomněl James a zahleděl se na text románu před sebou, který se mu rozplýval před očima jako hieroglyfy. Na čtení byl až příliš rozrušený, což bylo pro Henryho Jamese zcela neobvyklé.

„Obyčejný sluha, ano, avšak zaměstnaný u nikoho jiného než vaší dobré známé, lady Wolseleyové,“ řekl Holmes.

James málem knihu upustil. „Zaměstnanec lorda a lady Wolseleyových zodpovědný za krádeže šperků?!“ zvolal. „Nemožné. Absurdní.“

„Vůbec ne. Lord Wolseley si mě najal, abych vyřešil sérii zločinů, jež sužovaly jeho přátele a jejich půvabná venkovská sídla. Nemusel se však ani obtěžovat chodit s tím za mnou, tak prostý zločin by odhalil i průměrně schopný vesnický konstábl. Již pár hodin poté, co jsem souhlasil, že se případu ujmu, jsem měl jasno v tom, kdo je pachatelem – nebo jsem alespoň měl velmi úzký okruh možných podezřelých, mezi nimiž samozřejmě figuroval. Ke krádežím předtím došlo už v několika sídlech anglické smetánky v Irsku. Vlastně ve všech, s výjimkou sídla lorda Wolseleyho a několika šlechticů, s nimiž Wolseleyovi neudržovali přátelské styky.“

Henry James chtěl opět něco namítnout – ohledně pochybné logiky skrývající se v detektivově dedukci –, ale zatím nedokázal najít správná slova.

„Zloděj se jmenoval Germond,“ pokračoval Holmes. „Robert Jacob Germond. Stárnoucí desátník, který pod generálem – lordem Wolseleyem – sloužil jako důstojnický sluha při různých vojenských taženích, a později jako jeho osobní komorník v generálově sídle v Irsku. Je třeba poznamenat, že desátník Germond nevypadal jako typický zloděj – měl protáhlý, jakoby basetí obličej s odpovídajícíma zářivýma, smutnýma a citlivýma očima –, avšak stačil jediný pohled na historii krádeží v irských posádkách generála Wolseleyho, v domech jeho přátel v Irsku a pak také v Anglii v průběhu let, a identita zločineckého génia – ačkoli uznávám, že je příliš nadnesené ho takto označovat – musela být zřejmá i té nejméně důvtipné mysli. Při našem seznámení na zmíněném zahradním dýchánku, pane Jamesi, jsem tajně sledoval práci desátníka Germonda. Byl velmi nenápadný.“

James cítil, jak mu stoupá ruměnec do tváří. Během let poznal mnoho sluhů lorda a lady Wolseleyových – z nichž většina dříve sloužila pod generálovým velením –, ale právě Germond se stal komorníkem lorda Wolseleyho při Jamesově jediné dosavadní návštěvě Irska a tamního lordova panství. James s jemným, nenápadným komorníkem se smutnýma očima podivným způsobem soucítil.

James přijal se značnou nelibostí, že musí na Paris sdílet s Holmesem kajutu, byť se jednalo o pokoje první třídy, které jejich potřebám plně vyhovovaly. A vzhledem k tomu, jak narychlo si zakoupili lístky, mohli být vlastně rádi, neboť tuto kajutu se dvěma lůžky získali jen díky na poslední chvíli zrušené rezervaci. „Leda byste,“ dodal Holmes, když mu to vysvětloval, „dával přednost ubytování v nejnižší třídě… což má dle mých osobních zkušeností také určité kouzlo.“

„Já si vůbec nepřeji cestovat na této lodi… či jakékoli jiné,“ zopakoval James svou oblíbenou repliku.

Ve skutečnosti se kromě noci příliš často nepotkávali. Holmes nesnídal, jen zřídka se účastnil petit déjeuner v ranní jídelně, na obědy také nechodil, a jen výjimečně se objevil na svém místě u kapitánova stolu, kde se James každý večer ve fraku snažil konverzovat s francouzskými aristokraty, německými obchodníky, lodním kapitánem s bílým plnovousem (kterého podle všeho nejvíce fascinoval jeho vlastní talíř) a jedinou anglickou dámou u stolu – mírně potrhlou vdovou, která ho zarputile oslovovala „pan Jane“.

Drtivou většinu času stráveného na moři James věnoval zkoumání skromné místní knihovny – v níž nebylo žádné z jeho děl, a to dokonce ani v překladu –, procházkám po nepříliš prostorné palubě a návštěvám občasných amatérských klavírních recitálů a krátkých koncertů pořádaných pro pobavení cestujících.

Přesto se dvakrát nedokázal vyhnout trapnému momentu, když zastihl Sherlocka Holmese při velmi choulostivé a soukromé činnosti.

Poprvé Holmese překvapil jednoho dne po snídani, když se vracel do společné kajuty převléknout. Holmes, který se naopak vůbec nezdál být zaskočený nebo zahanbený, stále ležel v nočním úboru na posteli, kolem levé paže měl omotané jakési škrtidlo a právě z žíly v loketní jamce vysunoval jehlu. Na nočním stolku – stolku, jejž sdíleli, na tom, na který si James odkládal knihu, když nastal čas zhasínání světel – stála lahvička tmavé tekutiny, nepochybně morfia.

Henrymu Jamesovi nebyly způsob užívání a účinky morfia cizí, neboť během měsíců před její smrtí častokrát sledoval sestru Alici, jak na jeho křídlech uniká světu a vší lidskosti (včetně své vlastní). Alicin lékař dokonce Katharine Loringovou poučil o správném dávkování, kdyby někdy Alice potřebovala injekci a žádný zdravotník nebyl v dosahu. Po Jamesovi naštěstí nikdy nikdo nevyžadoval, aby umírající sestře injekci aplikoval, byl však na to připraven. V posledních měsících Alicina života injekce morfia navíc doprovázela sezení s hypnotizérem, jejichž účelem bylo co nejvíce ulevit její zdánlivě nekonečné agonii.

Z toho, co James věděl, ale Holmes žádnou fyzickou bolestí netrpěl. Roky trvající závislost na kokainu zkrátka jen vyměnil za závislost na morfiu. A jak sám řekl, byl odhodlaný najít a začít užívat novou „heroickou“ drogu pana Bayera, která podle všeho měla být ve Státech snadno k dostání.

Na Holmese trapnost situace nijak nedoléhala. Jednoduše na Jamese pohlédl zpod přivřených víček, nevzrušeně uložil stříkačku, lahvičku a další vybavení do malého koženého pouzdra – s nímž ho James viděl už dříve, ale předpokládal, že se jedná o soupravu na holení – a pak se ospale usmál.

James se nenamáhal skrýt znechucení, otočil se na patě a opustil kajutu, aniž by se převlékl do obleku na procházku po palubě, jak měl původně v úmyslu.

Další bolestivě nepříjemný moment nastal, když James čtvrté noci po vyplutí z Dublinu – po důsledném předchozím zaklepání – vstoupil do kajuty a zastihl zde Holmese zcela nahého před stolkem, na němž stálo umyvadlo s vodou a malé zrcadlo. Holmes opět neprojevil sebemenší známku společensky adekvátního zahanbení, a navzdory evidentním rozpakům svého spolucestujícího si ani nespěchal obléknout župan.

Henry James neviděl dospělého nahého muže poprvé, jenže jeho reakce na takový výjev byla odjakživa složitá a jeho první myšlenka pokaždé patřila smrti.

Jako batole následoval James svého o rok staršího bratra Williama, kamkoli se vrtnul. William pak vstoupil do divokého období venkovních her, do nichž se Henry nemohl (a ani nechtěl) zapojovat, avšak později, když se William rozhodl stát umělcem, Henry se k němu opět přidal a ve snaze rovněž nastoupit uměleckou dráhu se účastnil Williamových hodin kreslení a malování (za něž platil jejich otec), jak často jen mohl.

Jednoho dne James vstoupil do Newportského malířského studia a našel tam svého osiřelého bratrance Guse Barkera, jak stojí modelem při lekci kresby aktu. James se sice snažil působit fascinovaně z čistě uměleckého zájmu, avšak krása jeho zrzavého bratrance – zářivá bledost jeho pokožky, zranitelnost jeho odhaleného penisu, růžové, jakoby ženské bradavky jasně se rýsující proti bílé pleti – ho zasáhla do morku kostí. Obcházel a hodnotil kresby Williama a dalších, jako by se sám připravoval vytáhnout papír a uhel a měl snad v úmyslu pokusit se zachytit tu nepopsatelnou sílu nahoty. Spíše než nějaké specifické sexuální povědomí se v mladém Henrym začal probouzet spisovatel, kterého obzvláště zaujala jeho vlastní komplikovaná a neobvyklá reakce na bratrancovo nevzrušeně vystavené tělo.

Gus Barker byl první z úzkého kruhu rodiny a přátel, kdo padl v občanské válce – zastřelen konfederačním ostřelovačem ve Virginii –, a v Henryho mysli se tyto dva momenty navždy neoddělitelně spojily. Kdykoli si vzpomněl na svůj prvotní šok ze spatření nahého mužského těla, okamžitě následovala myšlenka na totéž tělo – se zrzavým chomáčem pubického ochlupení, žílami vystupujícími na svalnatých předloktích, svalnatými bledými stehny – pohřbené a rozkládající se v zemi na jakémsi neznámém virginském bitevním poli.

Poté co byl Henryho nejmladší bratr Wilkie ošklivě zraněn během špatně naplánovaného a tragického útoku Massachusettského čtyřiapadesátého černého pluku na pevnost Fort Wagner v Jižní Karolíně, byl převezen domů v natolik hrozivém stavu, že ho museli celé týdny nechat na špinavých nosítkách ve vstupní hale. A to měl štěstí, že se domů vůbec dostal – čirou náhodou ho totiž mezi umírajícími v provizorní vojenské nemocnici v Jižní Karolíně objevil rodinný přítel Cabot Russell, který na bitevním poli hledal tělo zesnulého syna. James byl u toho, když jeho rodiče omývali znetvořené synovo tělo, a ten pohled byl pro Henryho Jamese mladšího jiným druhem překvapujícího odhalení; v děsivém zranění na bratrových zádech zůstala zaklíněná konfederační kulka a ohyzdná rána na noze, kterou mu částečně operovali na lodi při cestě domů, aby z ní vytáhli kulku, vykazovala známky hniloby a počátečního stadia gangrény.

Když Henry poprvé sledoval, jak matka něžně obrací a ošetřuje Wilkieho nahé tělo na polním lůžku, poté co na něm rozřezali zbytky smradlavé uniformy, šokovaně si uvědomil, že lidské tělo je vůči kovu, ohni, ostří i nemoci naprosto nechráněné. V mnoha směrech, obzvláště když skučícího bratra přetočili na břicho, aby mu mohli omýt záda a nohy, na nichž zřetelně vystupovala jeho zranění, připomínal Wilkie James spíše týden starou mrtvolu než živého muže. Bratra.

Pak se James setkal ještě s nahotou dalšího „Holmese“. Ke konci války přijel Jamese do Bostonu navštívit jeho přítel z dětství Oliver Wendell Holmes mladší – jen o dva roky starší než Henry, avšak nyní zestárlý zkušenostmi z války –, který se s ním následně vydal do North Conway, kde žila Jamesova sestřenice Minnie Templeová a její sestry. První noc pobytu v North Conway byl James s tímto Holmesem nucen sdílet absurdně spartánský pokoj s jedinou proleželou postelí – než se jim dalšího dne podařilo najít vhodnější ubytování – a James, již oblečený v pyžamu a pod peřinou, sledoval ve světle lampy nahého Olivera Wendella Holmese mladšího před umyvadlem a zrcadlem ve stejné pozici, v níž o desítky let později zastihl Sherlocka Holmese na palubě Paris kdesi v Atlantiku.

Štíhlá, svalnatá postava Olivera Wendella Holmese ml. v tlumeném světle lampy Jamesovi opět připomněla jeho fascinaci krásou mužského těla, avšak i tentokrát zde byla evidentní spojitost se Smrtí – Oliverovi se přes záda a zadní stranu stehen totiž jako pavučina rozpínala ošklivá síť jizev. Tento Holmes – Jamesův Holmes – byl rovněž ve válce vážně zraněn, a na tuto skutečnost byl tak pyšný, že ji často nadšeně zmiňoval ještě desetiletí poté, byť před dámami obvykle vynechával nechutné podrobnosti celého incidentu. A stejně dlouho si druhý Holmes, z něhož se nakonec stal proslulý právník, v šatníku hrdě uchovával roztrhanou a zakrvácenou unionistickou uniformu, která páchla střelným prachem, krví a špínou podobně jako Wilkieho nosítka, přikrývka a rozřezaná uniforma. Také ji občas ukazoval svým neméně slavným a bohatým přátelům, když k němu zašli na návštěvu a pár doutníků – se zvláštním důrazem na hnědé skvrny zaschlé krve a díry, jež korespondovaly s bílou pavučinou jizev, kterou James zahlédl na jeho nahém těle.

V North Conway tak měl James další příležitost prohlédnout si nejen krásu nahé mužské postavy, ale také znetvořující malby Smrti, jež se pokoušela tomuto tělu ukrást život.

Henryho Jamese tudíž navzdory obecnému pocitu šoku nepřekvapilo, že se na zádech Sherlocka Holmese – dokonce ještě štíhlejšího, než byl Oliver Wendell Holmes ml., byť byl tehdy oproti současnému Sherlockovi o patnáct let mladší – v tlumeném světle lampy rovněž rýsuje mapa jizev. Vypadaly stejně hrubě jako rány od kulek, které James viděl na Wilkieho a Oliverově kůži, ale paprskovitě se rozbíhaly ke stranám, takže připomínaly spíše šlehance, jež si způsobil nějaký fanatik při obřadu sebemrskačství.

„Omlouvám se,“ vykoktal James, stále stojící v otevřených dveřích kajuty. „Nechtěl jsem…“ Netušil ale, co nechtěl, a tak skončil u toho.

Holmes se obrátil a pohlédl na něj. Na bledé hrudi se mu klikatily další jizvy. James měl dost času povšimnout si, že navzdory extrémní hubenosti je Sherlock Holmes – jehož propadlé boky v Jamesovi vyvolávaly vzpomínku na běžce a atlety, které kdysi viděl závodit, a jehož pleť ve světle lampy zářila jako kdysi pokožka Guse Barkera – solidně stavěný a jeho pružné svaly jen vyčkávají na moment, kdy bude jejich služby zapotřebí.

„Omlouvám se,“ zopakoval James a vycouval ze dveří. Ten večer strávil v salónku pro cestující první třídy, pokuřoval a četl si jakýsi bezvýznamný magazín, dokud si nebyl jistý, že šel Holmes spát. Teprve potom se do kajuty vrátil.

Do newyorského přístavu dorazil parník Paris i přes dost neambiciózní plán se značným zpožděním a zakotvil zde v rudých paprscích zapadajícího slunce, které zalévalo panorama nejvyšších budov. Většina zaoceánských parníků, na nichž James během let z Evropy cestoval, přistála v New Yorku (pokud to byl jejich cíl) již brzy ráno a James si nyní uvědomil, že večerní příjezd je nejen esteticky příjemnější – ačkoli už dlouho v New York City žádnou estetiku nespatřoval –, ale také mnohem adekvátnější pro potřeby jejich utajené mise.

Holmes se k němu bez pozvání připojil na palubě, kde James sledoval čilý provoz remorkérů a shon přístavního života a naslouchal houkání, zvonění a křiku jednoho z nejrušnějších světových přístavů.

„Pozoruhodné město, viďte?“ ozval se Holmes.

„Ano,“ odvětil James. Když Ameriku před deseti lety, v roce 1883, opouštěl, slíbil si, že se už nikdy nevrátí. Eseje o svých dojmech z New Yorku a Ameriky sepisoval z bezpečí Kensingtonu. Město, kde James trávil šťastné dětství v domě poblíž parku na Washington Square, se změnilo k nepoznání. Mezi čtyřicátými a osmdesátými lety se New York stal městem přistěhovalců a cizinců, a uctivost a přívětivost kdysi polovenkovské, ale přesto příjemně městské části Washington Square byla nahrazena vysokými budovami a davy podivně páchnoucích, podivně mluvících přivandrovalců.

James jednou přirovnal Židy obývající ghetta na Lower East Side ke krysám a jiné havěti, která se hemží kolem nohou řádných, původně anglosaských obyvatel, zatímco ti jsou zcela neteční k faktu, že se postupně ocitají v menšině. Zároveň se však James nedokázal ubránit obdivu vůči těmto… imigrantům… neboť denně vydávali v hebrejštině více novin, než vycházelo v angličtině, vybudovali řadu jidiš divadel, která každou noc – jakkoli hrubě a barbarsky – bavila více lidí než divadla na Broadwayi; a navíc si Židé – a Italové a další nižší třídy přistěhovalců, včetně většiny Irů – vytvořili v tomto novém New Yorku natolik semknutou komunitu, až si byl James jistý, že odtud nebude moct být nikdy vypuzena, poněvadž se jako přílipka přisála k hrdému americkému snu sdílenému tolika místními obyvateli.

Henry James si ve své domovině, ve svém rodném městě, připadal jako cizinec, a tento pocit ho trápil do té míry, že se k němu opětovně vracel ve svých esejích.

Avšak v tuto chvíli – zatímco s Holmesem mlčky sledovali poslední přípravy na to, aby jejich stařičký parník ukončil pouť v přiděleném kotvišti rušných doků –, se o tom James ani slůvkem nezmínil.

„Bude vás zajímat, jak jsem onehdy v noci u Seiny věděl, že u sebe máte popel své sestry Alice,“ pronesl Holmes tiše. U zábradlí se začínaly mačkat a řadit desítky lidí, ale dva muži jako by se nacházeli v soukromé bublině.

„To tedy určitě nebude,“ odvětil James stejně tiše, avšak mnohem rázněji. „Vaše divoké a nepřesné spekulace mě ani v nejmenším nezajímají, pane Holmesi.“

„Stál jsem tam ve stínu déle než vy,“ pokračoval Holmes a očima přejížděl po okolních plavidlech, požárních lodích a veslicích, které se zdánlivě chaoticky míhaly kolem, „a mé oči si tak přivykly tmě lépe. Viděl jsem, jak vytahujete slonovinovou krabičku na tabák, chováte ji v dlaních způsobem, jenž by mohl být označen za projev zbožné úcty, a ukládáte ji zpět do vnitřní kapsy, jen abyste to vzápětí celé několikrát zopakoval. Slonovinu jsem rozpoznal okamžitě – pouze ona v tlumeném světle tolik září – a ihned jsem také věděl, že tabák nešňupáte.“

„O mých zvycích nevíte zhola nic, pane.“ Chladnější ani odmítavější tón James vzhledem k nevítanému tématu konverzace zvolit nemohl. Býval by se rovnou obrátil na podpatku a odešel, ale okolní dav mu to znemožňoval, proto alespoň výmluvně od svého společníka odvrátil pohled.

„Ovšemže vím,“ nesouhlasil Holmes. „Uživatele šňupacího tabáku, dokonce i jen občasného, neomylně prozrazují skvrny od nikotinu na palci a ukazováčku. Takové nemáte. A navíc člověk, který používá krabičku na šňupací tabák k jejímu pravému účelu, tedy aby z ní pravidelně vyjímal špetky tabáku, ji zcela jistě neuzavře trvale pomocí vosku.“

„V žádném případě jste nemohl toto všechno zaznamenat v naprosté tmě a během několika vteřin,“ namítl James. Srdce se mu divoce zmítalo v hrudním koši.

„Mohl. A také jsem to učinil,“ odvětil Holmes. „Při našem odchodu jsem si zapálil dýmku s úmyslem si své předchozí závěry potvrdit. Během cesty podél řeky jste tu krabičku vytáhl nevědomky ještě několikrát – očividně to máte ve zvyku, když jste nervózní nebo se ocitnete ve stresující situaci, což tato nepochybně byla. Bylo evidentní, že se jedná o více než talisman – jako by pro vás ten předmět byl svatý.“

James na dotěrného zvědavce vrhl zlostný pohled a s překvapením zjistil, že se Holmes už zbavil modrých kontaktních čoček, jimiž doposud maskoval skutečnou barvu očí. Šedý pohled Henryho Jamese se tudíž ledově a vztekle zapíchl do podobně šedých duhovek naprosto klidného a nevzrušeného Holmese.

„Během svého pobytu v Indii jsem se v Timesech dočetl o tom, že vaše sestra v březnu 1892 zesnula, a později také o jejím pohřbu a kremaci ve Wokingu. Byla tam i zmínka o její společnici, slečně Katharine Peabody Loringové, která podle všeho měla popel odvézt zpět do Cambridge v Americe, aby ho zde umístila do rodinné hrobky.“

James neodpověděl, jen na detektiva mlčky zíral. S povděkem si pomyslel, jaké má štěstí, že právě stojí u zábradlí, neboť se mu nejspíš udělá nevolno.

„Té noci u Seiny mi bylo ihned zřejmé, že jste si – možná s vědomím slečny Loringové a vaší rodiny, ale spíše se domnívám, že bez něj – přisvojil trochu sestřina popela, bezpečně jste ho uschoval v té absurdně drahé krabičce a měl jste v úmyslu ho někam odvézt. Ale kam? Dno Seiny jistě nebylo vaší první volbou.“

James si nepamatoval, že by ho kdy někdo urazil takto intimním způsobem. Jeho bratr William by Holmese v podobné situaci bezpochyby udeřil tak silně, až by mu na tváři vykvetla modřina. Jenže Henry James nebyl William – nikdy v životě nesevřel pěst s jasným úmyslem uhodit jiného chlapce či muže. A neučinil to ani nyní. Dál jen detektiva propichoval pohledem.

„Možná,“ dodal Holmes, „jste cestu do Ameriky přece jen zvažoval. Tedy předtím, než vás v Paříži přemohla melancholie. Podle mého vás právě již dřívější myšlenka na návrat domů nakonec přiměla změnit názor a připojit se ke mně na mé misi. Snad jste hodlal sestřin popel rozprášit na místě, jež bylo pro vás oba něčím… posvátné? Ovšem, nic mi do toho není a z úcty k vašemu žalu toto téma již nikdy neotevřu. Uchýlil jsem se k tomu pouze proto, abych vás seznámil s jednoduššími metodami, jimiž se řídím při využívání svých schopností pozorování a logické dedukce.“

„Nijak jste mě jimi neohromil, pane,“ odsekl James, když znovu našel řeč. Jenže lhal. Ve skutečnosti se cítil i proti své nejlepší vůli značně ohromen.

Starý parník se pomalu a ztěžka sunul k molu jako matróna ke stolu s občerstvením prohýbajícímu se pochoutkami. Francouzští námořníci na přídi i zádi se připravovali vrhnout těžké provazy, za nimiž budou následovat masivní lana, která je přitáhnou blíže k Americe.

„Omluvte mě, pane Holmesi. V kajutě jsem něco zapomněl. Sejdeme se po celní prohlídce.“

Holmes bezděčně přikývl, ztracený ve vlastních myšlenkách. James věděl, že Holmes – cestující v přestrojení za Jana Sigersona, tedy nepochybně s falešným norským pasem – se nějakou dobu zdrží ve frontě, zatímco Henry James, srdcem emigrant, avšak stále majitel amerického pasu, projde kontrolou mnohem snáz.

Přesto si ztěžka prorazil cestu zpět do jejich kajuty v naději, že poslíčci ještě neodnesli tašky a cestovní truhly, jak měli rozkázáno. Neodnesli.

James zamkl dveře kajuty, odemkl svou truhlu, vytáhl z jejích útrob mahagonovou bedýnku a opatrně ji otevřel. Vnitřek byl vyložený sametem s prohlubní, jejíž přesné rozměry sám výrobci zadal.

James vytáhl krabičku na tabák z kapsy kabátu, něžně ji uložil do mahagonové bedýnky, tu uzamkl, schoval v truhle, kterou znovu zamkl, ujistil se, že pas a dokumenty má připravené v aktovce, a opustil kajutu právě ve chvíli, kdy pro zavazadla dorazili poslíčci. Uctivě se dotkli čepic, když ho míjeli, a James jim na pozdrav odpověděl kývnutím.

KAPITOLA SEDMÁ

Původně jsem měl v plánu vám zde popsat večer, noc a ráno, které Holmes s Jamesem v New York City strávili, ale nedokázal jsem najít jedinou zmínku o tom, kde byli. Podle dostupných záznamů oba prošli celní kontrolou před sedmou hodinou večer, ve čtvrtek třiadvacátého března 1893 – Holmes s norským pasem J. Sigersona, James pod vlastním jménem – poté však jejich stopa na několik hodin mizí. Z rozhovoru, který dle mých informací vedli následujícího dne ve vlaku do Washingtonu, je možné, že spolu toho večera ani nejedli, a dokonce možná ani nespali ve stejném hotelu. Podle všeho spolu od Holmesova vlezlého „vysvětlení“ na palubě parníku Paris při kotvení nepromluvili.

Rovněž jsem předpokládal, že na vlak do Washingtonu nasednou pohodlně na newyorském nádraží Grand Central Depot v pátek čtyřiadvacátého, ale ukázalo se, že Holmes – který měl na starosti jejich narychlo vytvořený cestovní plán – jim místo toho koupil lístky do rychlíku Colonial mezi Bostonem a Washingtonem, občas nazývaného Colonial Express. Tuto službu společně provozovaly železniční společnosti v Pensylvánii, New Yorku, New Havenu a Hartfordu, jenomže v roce 1893 ještě Colonial nezajížděl až na Manhattan nebo na nádraží Grand Central Depot – to se mělo změnit až po potopení Titanicu v roce 1912 –, a Holmes s Jamesem tudíž museli vstát velmi časně, přeplavit se do Jersey City a až tam nastoupit na Colonial, jenž je měl po pensylvánské hlavní trati odvézt skrz Filadelfii a Baltimore do Washingtonu. Sice se jednalo o nejrychlejší spojení, které mohli ten den sehnat, avšak pro někoho, kdo strávil noc na Manhattanu, to rozhodně nebyla ta nejpohodlnější alternativa.

Z potvrzeného zdroje vím o telegramu, jejž Henry James zaslal starému příteli Johnu Hayovi ještě z Marseille a v němž ho informoval pouze o tom, že se vrací do Ameriky „ze soukromých a osobních důvodů, nikomu to, prosím, neříkej, snad s výjimkou Henryho A.“, a připojil datum a přibližný čas příjezdu do Washingtonu. Na závěr doplnil, že on a „norský badatel, s nímž jsem se nedávno spřátelil a který mě dočasně doprovází“ se ubytují v hotelu Washington. Po příjezdu do New Yorku James obdržel od Johna Haye telegram, kde doslova stálo:

NESMYSL. TY I TVUJ DOPROVOD ZUSTANETE BEHEM SVEHO POBYTU U NAS. S CLAROU NA TOM TRVAME. MISTA, JIDLA, VINA I TEMAT K HOVORU BUDEME MIT VSICHNI DOST. ADAMS JE PRAVE MIMO MESTO, ALE BUDE NADSENY, ZE SES ROZHODL ZNOVU NAVSTIVIT RODNOU ZEM. JAKA TO UZASNA NAHODA – V NEDELI VECER JE K NAM POZVANY DIPLOMATICKY ATASE KRALE OSKARA II., SVEDSKEHO A NORSKEHO KRALE. VSICHNI SE NEMUZEME DOCKAT, AZ POZNAME TVEHO NEOHROZENEHO ZCESTOVALEHO PRITELE!

James Holmesovi telegram ukázal při cestě na nádraží v Jersey City a nedokázal u toho potlačit pochmurný úsměv. „Máme malý problém, nemyslíte?“

„O co jde, můj milý příteli?“ zeptal se Holmes, zatímco postávali ve frontě na přívoz.

„Dokáže snad pan Jan Sigerson v rámci své role zahrát také rodilou znalost norského jazyka?“ zeptal se James ostře. „Snad byste měl radši zůstat v hotelu, Haye a Adamse navštívit za lépe zvolené příležitosti a z tohoto nedělního večera se omluvit.“

„Nesmysl,“ odvětil Holmes s úsměvem. „Ubytování u Hayových skýtá nesmírnou výhodu. Říkal jste, že jejich dům není od Adamsových daleko?“

„Nacházejí se hned vedle sebe,“ potvrdil James. „Stejně jako Švédsko a Norsko.“

„Pak tedy vidíte,“ řekl Holmes. „Zástupcem švédského a norského krále Oskara II. se budeme zabývat až v neděli.“

Holmes s Jamesem sice měli jízdenky do první třídy, jenže ve vlaku se nic podobného soukromým kupé nenacházelo. I přesto si – kdyby si to přáli – mohli nikým nerušeni a neslyšeni promluvit, byť seděli na opačných stranách uličky, poněvadž byl vůz v pátek ráno naštěstí relativně prázdný. James si rovněž povšiml, že ačkoli plivání – nechutný zlozvyk amerických mužů – ještě zcela nevymizelo, rozhodně již není tak oblíbené jako v osmdesátých letech, kdy navštívil Státy naposledy. Plivanců výrazně ubylo a červený koberec pokrývající podlahu vozu první třídy nebyl ani zdaleka tolik nasáklý tabákem černými slinami jako většina koberců a předložek před deseti lety. I kdyby neměl jiné důvody, samotná všeobecná obliba plivání by Jamesovi v roce 1883 k rozhodnutí z Ameriky odjet a už se nikdy nevrátit stačila.

„Povězte mi o Pěti srdcích,“ vyzval ho Holmes, sotva vyjeli z Filadelfie. Kvůli tomuto rozhovoru detektiv přešel uličku a usadil se na sedačku obrácenou k severu, naproti spisovatelova k jihu natočeného sedadla, tak nepříjemně blízko, že se až dotýkali koleny. Holmes se opřel o vycházkovou hůl vyhotovenou ve skandinávském stylu a Jamesovi se zastesklo po jeho vlastní vycházkové holi, s jejíž pomocí by nyní mohl vymezit prostor mezi sebou a Holmesem.

James si položil dlaně na kolena, jako by tím mezi nimi stavěl zeď. „Ve skutečnosti,“ začal, „svou malou skupinku neoznačovali jako Pět srdcí, ale jako Srdcovou pětku.“

„Pak mi tedy povězte o Srdcové pětce,“ pobídl ho Holmes.

„Byl to vlastně Cloveřin salon,“ vysvětlil James. „Salon unikátně americký, abych tak řekl.“

„Jak to?“

James se na okamžik zarazil, aby si utřídil, jak to myslel. „Na rozdíl od mnoha salonů, s nimiž jsem se setkal ve Francii, Itálii i jinde, se nesoustředil kolem literárního stylu či persony, ani kolem umělců či umění, a dokonce ani kolem svaté trojice salonů – bohatých, aristokracie a slavných, přestože právě Adamsovi patřili do všech tří zmíněných kategorií.“

„Vskutku?“ ozval se Holmes. „Měl jsem za to, že ve Spojených státech se aristokracie nenosí.“

James se na mladšího muže téměř soucitně usmál. Za pár týdnů slavil padesátiny a Holmes se zmínil, že je mu osmatřicet, v dubnu devětatřicet, přesto se James v tu chvíli cítil jako mnohem starší a moudřejší džentlmen. „Skrytou aristokracii lze nalézt v každé společnosti, pane Holmesi… ehm… pane Sigersone. Nezakládá-li se na původu, pak se opírá o bohatství. Nepramení-li z bohatství, pak z moci. A tak dále.“

„A není tedy Henry Adams členem vládnoucí aristokracie ve Washingtonu?“ zeptal se Holmes.

James se zakabonil. Provokoval ho ten nesnesitelný detektiv snad úmyslně? Předstíral natvrdlost? Po pár vteřinách zvažování tu myšlenku James zavrhl. Holmes byl zkrátka jen naivní.

„Henry Adams z otcovy strany sice je vnukem a pravnukem amerických prezidentů, avšak sám nikdy žádnou politickou mocí nedisponoval. Jistě, je bohatý. A společně s Clover v osmdesátých letech bezesporu patřili k hlavním osobnostem společenského dění ve Washingtonu, ale navzdory příslušnosti k tomu, co by francouzští filozofové nebo Jefferson nazvali ‚přirozenou aristokracií‘, Adams nebyl nikdy mocný per se. Vždyť začínal jako profesor na Harvardu, proboha!“

Holmes přikývl. „Vraťme se k paní Adamsové. Popište mi svou přítelkyni Clover… jak nejstručněji a nejvýstižněji to dokážete, prosím.“

Rázný příkaz už tak podrážděného Jamese rozlítil. „Žádáte, abych prozradil intimní detaily ze života mé drahé, zesnulé přítelkyně a manželky mého přítele, pane,“ odsekl škrobeně. „Možná nejsem rodilý Angličan, pamatujte však, že jsem džentlmen. A existují věci, k nimž se džentlmen nesníží.“

Holmes si povzdechl. „V tuto chvíli a v dohledné budoucnosti jste, pane Jamesi, americký džentlmen, který přislíbil pomoc při vyšetřování možné vraždy amerického spoluobčana – nebo přinejmenším rozřešení záhady toho, proč někdo každoročně tvrdí, že se jednalo o vraždu. V takovém případě, pane, vaše pozice svědka a zodpovědnost plynoucí z ní vůči vaší přítelkyni výrazně převažuje jakési vágní koncepty džentlmenství, podle nichž by jeden neměl šířit klepy. Nad něco takového se musíme oba povznést, jestliže máme odhalit, zdali byla Clover Adamsová zavražděna, či nikoli.“

Vy se nad to povznesete snadno, pomyslel si James. Nejste džentlmen.

Hlasitě si vzdychl. „Inu, dobrá. Co byste chtěl o Clover vědět?“

„Začněme jejím vzhledem.“

James se opět začínal durdit. „Jakou roli by v tom mělo hrát její vzezření, pane Ho– pane Sigersone? Máte snad teorii, podle níž byla Clover zavražděna kvůli svému vzhledu?“

„Jedná se toliko o dílek skládanky,“ odvětil Holmes klidně. „A způsob, jak začít. Jak Clover Adamsová vypadala?“

James se odmlčel a po chvíli spustil: „Můžeme s klidem prohlásit, že Henry Adams se v červnu 1873 se slečnou Marian Hooperovou neoženil pouze kvůli její kráse. Vypadala… obyčejně, ačkoli jak mi Henry sám napsal několik let nato, ‚rozhodně se nedala označit za obyčejnou ženu‘. A byla drobná. Henry Adams je však na dnešní poměry, jak sám možná zjistíte, rovněž malého vzrůstu. Úrovní vzdělání Clover nijak zvlášť nevynikala, ale byla bystrá a inteligentní.“ Znovu zaváhal. „A musím říci, že se pyšnila velmi mrštným a ostrým jazykem. Do Washingtonu se přestěhovali pět let před její smrtí a za tu dobu si udělala mnoho nepřátel – především mezi společenskými prospěcháři, odmítnutými senátory a jejich manželkami.“

„Tedy byste tento salon Srdcové pětky, v jehož středu stála, charakterizoval více jako uzavřený a stranící se ostatních než naopak?“ otázal se Holmes.

James se opět v duchu vyplísnil za to, že si do vozu nevzal vycházkovou hůl – tentokrát by se o ni rád opřel, zatímco zvažoval odpověď. „Ano, určitě,“ zašeptal spíše k sobě než k detektivovi na protějším sedadle. „Henry a Clover Adamsovi – a zbývající tři členové Srdcové pětky – se nikdy neobklopovali lidmi na základě jejich moci či slávy. Raději na večeře pořádané po čaji o páté, který byl vyhrazen pouze pro Srdcovou pětku, zvali umělce, spisovatele, ne příliš významné politiky a tak podobně, zkrátka kohokoli, kdo je dokázal pobavit. V jedné povídce jsem Clover vykreslil v postavě jisté paní Bonnycastleové a –“

James se v půlce věty zarazil, zhrozen vlastní výřečností.

„Pokračujte,“ vybídl ho Holmes.

James se zhluboka nadechl. Nu což, pravidla taktní mlčenlivosti už stejně porušil.

„Jednalo se o povídku s názvem ‚Pandora‘,“ navázal James. „Musíte si však uvědomit, že své fiktivní postavy nikdy nezakládám na žijících či zesnulých osobách. Vždy jsou jistým… amalgámem… mých zážitků a čisté fantazie.“ Větší lež James z úst vypustit nemohl. Všechny jeho významné postavy – a dokonce i většina těch bezvýznamných – byly přesným a dokonalým odrazem žijících či zesnulých reálných osob, s nimiž se v životě setkal.

„Ovšemže,“ zapředl Holmes tónem stejně neupřímným jako Jamesovo tvrzení.

„Nicméně… v této povídce paní Bonnycastleovou popisuji jako ‚dámu překypující veselím‘ a její salon jako společnost, která ‚celkově vzato vyčleňovala více, než přijímala‘.“

„Dříve jste ale tvrdil, že Clover Adamsová nebyla zrovna ‚dáma překypující veselím‘,“ přerušil ho Holmes. „Dle vašich slov ji od dětství sužovaly časté návaly hluboké melancholie.“

„Ano, ano,“ odsekl James netrpělivě. „Pro potřeby povídky autor občas určité povahové rysy vynechá. Kdyby paní Bonnycastleová byla hlavní hrdinkou románu… nu, potom bychom v něm prozkoumali všechny její stránky. Dokonce i ty, které se na první pohled zdají být ve vzájemném rozporu.“

„Pokračujte, prosím,“ vyzval ho Holmes téměř kajícně. „Popisoval jste fiktivní jednání salonu Clover Ada… paní Bonnycastleové.“

„Ano, napsal jsem – a mohu vám zopakovat svá přesná slova, pane Holmesi –, že při těch vzácných příležitostech, kdy pozvání obdržel senátor či kongresman, byl pokaždé přijat a sledován ‚se směsicí obezřetnosti a až neuctivé shovívavosti‘.“

Holmes se pousmál. Jako by měl chuť se Jamese zeptat, zdali si doslovně pamatuje rozsáhlejší pasáže z tuctů svých knih a stovek povídek, ale evidentně nechtěl odbíhat od hlavního tématu. „Pokračujte, prosím,“ zopakoval.

„Můj dobrý přítel Henry Adams se v té povídce poznal,“ prohodil James, „když jsem napsal, že pan Bonnycastle jednou v neobvyklém záchvatu velkodušnosti své ženě řekl: ‚Safra, dopřejme si trochu té sprostoty a zábavy – pozvěme prezidenta!‘“

„Zvali prezidenta pravidelně?“ zeptal se Holmes.

James se téměř neubránil nezdvořilému odfrknutí. „Toho červa Jamese Garfielda rozhodně ne,“ prohlásil spisovatel, „ačkoli si dokážu představit, že by Garfield tryskem přeběhl Lafayette Square až k Adamsovic domu klidně i naboso, kdyby pozvání obdržel. Ale Bílý dům navštívili, tedy přinejmenším Henry ano – poprvé tuším s jejich architektem Richardsonem –, v březnu 1885, když se úřadu ujal Grover Cleveland. Jen pár měsíců před Cloveřinou smrtí.“

Holmes zvedl prst. „Omlouvám se, že vás opět přerušuji, Jamesi, ale narazili jsme na jeden z aspektů americké kultury, který mě nevýslovně mate. Měl jsem za to – přinejmenším v dětství –, že na rozdíl od Jejího Veličenstva a mnoha dalších panovníků po celém světě jsou američtí prezidenti voleni na omezené časové období. Matně si vzpomínám, že na čtyři roky. A přesto byl prezident Cleveland v úřadu v roce 1885, když Clover Adamsová zemřela, a opravte mne, pokud se mýlím, ale podle všeho je v úřadu i nyní, na jaře 1893. Objevili snad Američané výhody plynoucí z doživotní veřejné služby?“

Jak může mít dospělý Angličan tak nedostatečný rozhled? dumal Henry James.

Holmes se usmál, jako by Jamesovi dokázal číst myšlenky, a řekl: „Nedávno nás vyšetřování případu, jejž doktor Watson – alespoň prozatím – nesepsal a nevydal, zavedlo na odlehlá blata, a já mu při cestě vlakem odhalil, že dokud se mi o tom sám nezmínil předchozího dne, netušil jsem, že se Země otáčí kolem Slunce. Snad jsem to kdysi věděl, ale jak jsem Watsonovi vzápětí vysvětlil, mám sklony rychle odklízet z mysli věci, které se přímo netýkají mé profese a detektivní praxe. Sám bezpochyby zjistíte, jak úzce zaměřený a mimořádně soustředěný dokážu být. Občas tudíž budete muset být k mým dotazům shovívavý, pane.“

„Ovšem na člověka, který se chvástá čtením Timesů…,“ začal James a zarazil se. Holmes dozajista neříkal pravdu, jenže James se nemínil hádat. Zatím.

„Pan Grover Cleveland,“ začal znovu, „představuje unikát, neboť jako jediný z amerických prezidentů slouží ve dvou nenavazujících čtyřletých volebních obdobích. V úřadu působil od března 1885 do března 1889, kdy ho nahradil Benjamin Harrison, a potom byl pan Cleveland znovu zvolen loni v listopadu a do úřadu uveden před několika týdny.“

Holmes přikývl. „Děkuji. Vraťte se, prosím, k popisu celé Srdcové pětky.“

James se rozhlédl. „Obávám se, že v jídelním voze se zanedlouho přestanou podávat obědy. Co kdybychom si šli dát něco k snědku a pokračovali v rozhovoru tam?“

KAPITOLA OSMÁ

James si k obědu poručil pstruha; neměl tu rybu nijak zvlášť v oblibě, ale její chuť mu vždy připomněla, že je „doma“ ve Spojených státech. Krajina míhající se za oknem jídelního vozu v něm totiž pocit „domova“ neprobouzela ani za mák. Stromy byly až příliš nízké a uspořádané do nahuštěných ostrůvků, které jasně ukazovaly místa, kam farmáři místo pole milostivě vysadili nový život. Většina dřevěných farem zoufale potřebovala nový nátěr a některé stodoly se málem hroutily. Jednalo se o tapiserii amerického chaosu, jež měla zakrýt vrstvu chudoby. James dobře věděl, že ani Anglii, Francii a Itálii se chudoba nevyhýbá, ale málokdy se prezentovala jako hroutící se, divoce rostoucí chaos se starým nátěrem. V Anglii stáří, chudoba a zchátralost podepisující se jak na prostředí, tak na lidech působily pitoreskně.

Před mnoha lety se při psaní eseje o Hawthorneovi (který patřil k jeho mladickým vášním) dopustil James chyby, když americkým čtenářům otevřeně sdělil, jak zbídačenou a prázdnou břidlicovou tabulku představuje americká půda a historie pro všechny americké spisovatele, básníky a umělce. Nové Anglii dle jeho slov chyběly významné evropské hrady, starodávné památky, římské cesty, opuštěné ovčácké chalupy a mimo jiné také sofistikovaná společenská třída schopná oceňovat umění. Žádný americký umělec podle něj nikdy nemohl dosáhnout skutečného mistrovství ve svém oboru, neboť byl nucen reagovat jen na obhroublost, naléhavost a ziskuchtivost nového, zatímco spisovatelé a umělci v Evropě se mohli ve svém díle romanticky odvolávat na staré.

Za tyto méně než pochvalné řádky se stal terčem kritiky jistých amerických recenzentů, redaktorů, a dokonce i čtenářů. Nehledě na nedostatek jakékoli historie byla v jejich očích Amerika dokonalá a ona vulgární a těkavá „novost“, kterou James tolik nenáviděl – především proto, že jemu a dalším umělcům bránila ve skutečném rozletu –, představovala pro americky naladěné smysly hotové afrodiziakum.

Během příprav ke své knize o Hawthorneovi – někdy kolem roku 1879 – si James poznamenal: „K napsání malého kousku literatury je zapotřebí obrovský kus historie.“ A také: „V porovnání se zeměmi, jež sice postrádají texturu amerického života, avšak disponují rozličnými známkami vyspělých civilizací, užasneme, jak málo těchto znaků spatříme ve Spojených státech.“ Možná proto také v šesté kapitole své knihy o Hawthorneovi dodal: „Dle mého názoru se jedná o neoddiskutovatelný fakt, že Američané jakožto národ patří k těm nejnejistějším lidem na světě a zároveň jsou sžíráni neutuchající vírou v to, že se proti nim ostatní národy spolčují a mají v úmyslu je znevažovat.“

Ne, mezi americkými čtenáři a kritiky vskutku oblíbený nebyl.

Nyní však James potlačil poslední dozvuky této staré hořkosti, dojedl pstruha a zapil ho podprůměrným bílým vínem.

Holmes si poručil pouze čaj a potom tu nanicovatou americkou imitaci britského nápoje nechal bez tknutí chladnout v šálku s logem železnice. V tu chvíli si James uvědomil, že od jejich večeře v Paříži uplynulo už jedenáct dní a on za celou tu dobu neviděl Holmese nic pozřít. Právě dumal nad tím, jak hubený detektiv vůbec dokáže přežít, když ho dotyčný zničehonic vytrhl z myšlenek.

„Mluvili jsme o paní Clover Adamsové,“ prohlásil Holmes.

James se ujistil, že jsou ve své polovině jídelního vozu sami a mimo doslech číšníků, než odpověděl, a i potom promluvil tlumeně. „Opravdu? Já měl za to, že jsme se už přesunuli k jejímu manželovi a zbývajícím členům Srdcové pětky.“

„Zmínil jste se, že měla Clover nepřátele – a to nejen kvůli tomu, jak lidi vyčleňovala ze svého salonu, ale také v důsledku svého bystrého intelektu. Tuším, že jste to nazval ‚ostrým jazykem‘,“ poznamenal Holmes. „Mohl byste mi dát nějaké konkrétní příklady jejích slov, která ublížila konkrétním lidem?“

James si očistil rty ubrouskem, na moment se zamyslel a potom se – pro něj zcela netypicky – rozhodl podělit se s Holmesem o historku, v níž představoval terč posměšků on.

„Při své poslední návštěvě Států před deseti lety,“ začal James, „jsem před nástupem na zpáteční loď do Anglie napsal poslední dopis na americké půdě, který jsem adresoval právě Clover, poněvadž jsem ji považoval za… jak jen jsem to napsal? ‚Poněvadž Tě považuji za ztělesnění Tvé rodné krajiny.‘ To byla má přesná slova. Podle ní můj kompliment patřil k těm ‚nejpochybnějším‘, jaké kdy slyšela. ‚Jsem tedy dle Tvého názoru vulgární, ponurá a nesnesitelná?‘ dodala ještě.“

James vzhlédl, ale Holmes na jeho slova nijak nezareagoval. „Dáma tedy byla velmi bystrá a měla ostrý jazyk,“ usoudil nakonec. „Máte pro mě ještě nějaký příklad?“

James potlačil povzdech. „Jaký smysl takové historky mají, pane?“

„Clover Adamsová se stala obětí vraždy,“ řekl Holmes. „Nebo přinejmenším něčího krutého žertu o tom, že byla zavražděna. Ať je to jakkoli, identifikování jejích nepřátel – včetně těch, které jí vynesl její ostrý jazyk – je pro tento případ klíčové.“

„Pokud se ovšem nejednalo o sebevraždu, o čemž jsem přesvědčen,“ prohodil James. „Potom by se váš seznam podezřelých v tomto ‚případu‘ velmi rychle zúžil na jedno jméno. Prosté, můj drahý Holmesi.“

„Ne vždy,“ odvětil Holmes tajemně. „Ve své praxi jsem už narazil i na očividné případy sebevražd, z nichž se vyklubalo vražedné spiknutí. Pokračujte, prosím.“

Nyní si James již otevřeně povzdechl. „Po celé roky mí přátelé ze Srdcové pětky nepokrytě obdivovali, ne-li přímo uctívali mou tvorbu,“ řekl. „Henry Adams, John Hay, Clarence King, a dokonce i Clara Hayová projevovali nad mými romány a povídkami vždy upřímné nadšení. Clover Adamsová byla naproti tomu… rezervovanější. Jednou se ke mně doneslo od osoby, jež… řekněme… dámu dobře znala, že během diskuze na téma literárních úspěchů – či spíše jejich nedostatku – jistého Henryho Jamese, jíž se účastnil i její manžel a John Hay, Clover prohlásila: ‚Harryho potíž netkví v tom, že by nedokázal rozžvýkat, co uhryzne, ale spíše v tom, že každé sousto v tlamě přežvykuje zbytečně dlouho.‘“

„Vtipné,“ poznamenal Holmes. „Volba expresivních slov je nepochybně součástí žertu, viďte?“

James neodpověděl.

„Překvapuje mne, že se ona osoba, evidentně blízká vám oběma, rozhodla s vámi podělit o tento konkrétní bonmot,“ pokračoval Holmes.

James dál mlčel. V jednom z nejváženějších londýnských klubů mu to prozradil sám Charles F. Adams, bratr Henryho Adamse, muž, jehož Henry James vždy považoval za vrchol vulgárnosti. Charlesův krutý smysl pro humor, tolik vzdálený štědrosti jeho bratra, Jamese znechucoval, neboť ho Charles velmi často a s chutí využíval k tomu, aby ponižoval ostatní. I přesto však James nepochyboval o tom, že Clover přesně tato slova pronesla – poznával v nich její typický přezíravý tón i hrubý dialekt bostonských brahmínů. Jamese se to tehdy hluboce dotklo, třebaže jeho náklonnost vůči Clover to nepoznamenalo a ani tato, ani spousta dalších jízlivých poznámek, jež mu tlumočil Charles i další lidé, nijak neumenšily zármutek, který cítil, když se před více než sedmi lety dozvěděl o jejím skonu.

Kdyby chtěl být James opravdu netaktní ohledně zlé povahy Charlese Adamse, mohl by Holmesovi vyprávět o tom, co Charles řekl Johnu Hayovi, když se doslechl o zasnoubení svého bratra s Clover Hooperovou: „Dobrotivé nebe! To ne! Všem Hooperovým šplouchá na maják. Clover se beztak zabije stejně jako její teta!“ Cloveřina teta Carrie si opravdu vzala život. Byla tehdy několik měsíců těhotná.

A William Dean Howells Jamesovi napsal, že po návratu Clover a Henryho z několikaměsíčních líbánek v Evropě a Egyptě se mu Charles v dopise velmi vulgárně svěřil, že aby se s Henrym vůbec mohl vidět, musí ho – doslova – „vyrvat z náručí jeho nevěsty. Henry má teď posvícení každý den. (Vtip! Ha, ha!)“ Už jen kvůli onomu „ha, ha“ by James vůči Charlesovi nadosmrti cítil hlubokou nedůvěru.

„Povězte mi víc o Henrym Adamsovi,“ požádal ho Holmes.

James se přistihl, jak krčí rameny. Právě tento zlozvyk, o němž byl přesvědčen, že se ho už dávno zbavil, jasně ukazoval, do jaké míry ho i po všech těch letech rozrušilo převypravování historky o Clover. „Co ještě potřebujete vědět?“

„Mnohem víc, než stihneme před příjezdem do Washingtonu probrat,“ řekl Holmes. „Nyní se však spokojím s informací, čím dalším byl Henry Adams v době smrti své ženy známý kromě faktu, že je potomkem dvou amerických prezidentů a jakožto jeden z členů Srdcové pětky patří do salonu své ženy.“

„Neměl jsem v úmyslu ve vás vyvolat dojem, že onen salon patřil primárně, či dokonce výhradně Clover,“ opravil ho James nevrle. „Všichni jeho členové, snad pouze s výjimkou Clary Hayové, byli velmi silné osobnosti a všichni čtyři si byli rovni jak co do bystrosti, tak smyslu pro humor – opět kromě Clary, která má sklony brát vše příliš doslovně. Jsou to mistři slovních hříček. Jednou jsem byl svědkem toho, jak Adamsův teriér dorazil domů s poškrábaným okem. John Hay ihned prohodil, že mu nějaký mourek pocuchal očko, a Clarence King bez váhání doplnil, že ho to odnaučí se s nimi k-očko-vat.“

Holmes mlčel.

„Henry Adams byl respektovaný profesor středověké historie na Harvardově univerzitě,“ spustil James. „Vymanil se z akademických kruhů a stal se jedním z nejuznávanějších historiků v Americe. On i Clover byli vášniví sběratelé – Adams stále je –, a pokud bude doma a poctí nás pozváním, uvidíte na vlastní oči, jak jejich sbírka – od perských koberců až po vázy z období dynastie Ming a výjimečná umělecká díla – odráží jejich vybraný vkus. Některá z pláten Constabla a Turnera zakoupili dokonce už v dobách, kdy jména těchto proslulých džentlmenů ještě nikdo neznal. Celý dům, projektovaný stejně jako dům Hayových zesnulým H. H. Richardsonem, je uměleckým dílem.“

Holmes přikývl, jako by si o tomto plachém, a přesto světově proslulém muži v duchu dělal poznámky. „A pan John Hay?“

„Známe se již velmi dlouho a patří k mým nejbližším přátelům,“ řekl James. „Před lety nás seznámil William Howells – slavný editor a rovněž můj přítel – a od té doby jsem Haye spolu s jeho ženou Clarou mnohokrát hostil v Anglii a trávili jsme spolu čas i v Evropě a ve Státech. Je to výjimečný muž.“

„Všichni členové Srdcové pětky se prozatím zdají být pozoruhodní,“ prohlásil Holmes. „Tedy přinejmenším na americké poměry.“

Než stačil James cokoli namítnout, Holmes pokračoval: „V nejednom článku se o Hayovi vyjadřovali jako o plukovníku Hayovi. Sloužil v armádě?“

James se uchechtl. „V pouhých dvaadvaceti letech se Hay stal asistentem Johna Nicolaye, osobního tajemníka prezidenta Abrahama Lincolna.“

James se snažil v detektivově tváři objevit sebemenší známku toho, že to na něj udělalo dojem – nebo ho to alespoň zaujalo –, jenže nic nenašel. Holmes jej netečně sledoval a mlčel.

„Ve skutečnosti,“ navázal James, „během občanské války Hay sloužil jako druhý prezidentův tajemník. Avšak druhý tajemník není oficiální funkce, a tudíž nemá platové zařazení. Stejně jako asistent tajemníka. Proto Nicolay zařídil, aby mladý John Hay dostával plat jakožto zaměstnanec ministerstva zahraničních věcí, pod Bílým domem, a když to v čtyřiašedesátém revizní komise zpochybnila, jmenovalo ho ministerstvo války majorem – tuším, že jeho plný titul zněl ‚asistent generála pobočníka dobrovolnické armády‘. Rok nato byl povýšen na podplukovníka a krátce poté získal hodnost plukovníka.“

„Aniž by viděl bitevní pole zblízka,“ poznamenal Holmes.

„S výjimkou těch, která navštívil s Lincolnem.“

„Předpokládám, že pan Hay od té doby kromě nashromáždění bohatství a nalezení manželky dosáhl i jiných úspěchů,“ pobídl ho Holmes.

Jamesovi se detektivův tón příliš nezamlouval. Zdál se mu až moc… věcný, ale rozhodl se to nekomentovat. Na druhém konci jídelního vozu stáli vedle sebe dva číšníci a s rukama uctivě složenýma před tělem čekali, až Holmes s Jamesem odejdou.

„Ještě před svatbou s Clarou Stoneovou – to bylo v roce 1874, když bylo Johnovi pětatřicet – už zastával tři významné diplomatické posty ve třech státech.“ James se rozhodl pomlčet o tom, jak si Hay neustále stěžoval na způsoby, jazyk, kulturu a vlády všech tří evropských zemí, v nichž působil. „A do roku 1874,“ pokračoval James, „si John také získal renomé jako básník a uznávaný novinář. Proslavily ho především články o požáru v Chicagu, o atentátu na prezidenta Garfielda v roce 1881 a o následném soudu s jeho vrahem, tím anarchistou Charlesem Guiteauem.“

„Zajímavé,“ zamyslel se Holmes. „Přiznávám, že o atentátu na prezidenta Garfielda slyším prvně, stejně jako o tom, že zahynul rukou anarchisty.“

Tomu James zkrátka nemohl věřit, ale mlčel.

„Živí se pan Hay stále novinařinou?“ zeptal se Holmes a zapálil si dýmku, naprosto lhostejný k netrpělivosti číšníků.

„Stal se editorem proslulých novin pana Greeleyho – Tribune –, ale potom se vrátil do vládních služeb. V osmdesátém roce ho prezident Garfield požádal, aby se přesunul z ministerstva zahraničí do Bílého domu a přijal funkci jeho osobního tajemníka, jenže John odmítl. Opustil veřejnou službu ještě předtím, než Garfielda zastřelili. Ve volném čase se věnoval také anonymnímu psaní beletrie – nebo bych spíše měl říct, že se tím bavil. Henry Adams kdysi napsal a anonymně publikoval novelu s názvem Demokracie. Od té chvíle se neustále spekulovalo o tom, kdo by mohl být jejím autorem – mezi podezřelé patřili také Clover Adamsová a Clarence King, avšak byl to John Hay, jemuž většina expertů autorství připisovala. Nedivil bych se, kdyby něco takového Srdcová pětka provedla záměrně, jen aby mohla se smíchem přihlížet tomu, jak se literární svět honí za vlastním ocasem.“

„Demokracie,“ zahuhlal Holmes s dýmkou v ústech. „Nevyšla ta kniha před několika lety také v Anglii?“

„Ano, a měla obrovský úspěch,“ přitakal James. „V Anglii. Americe, Francii, Německu, co já vím, nejspíš i v Timbuktu.“ Zahořklost té poznámky ho upřímně zděsila.

„A Clara Hayová?“ nadhodil Holmes a pohlédl na ciferník hodinek, jež vytáhl z kapsičky vesty.

„Ryzí dáma,“ odvětil James. „Výborná hostitelka, která je svému choti nesmírnou oporou. Štědrá duše. Jedna z nejdůležitějších postav společenského dění ve Washingtonu.“

„Jak byste popsal její… vzhled?“

Nad tou netaktní otázkou James jen povytáhl obočí. „Krásná tvář. Vybraný vkus. Nádherné vlasy. Pleť bez poskvrnky. Figura… pevně stavěná.“

„Zavalitá?“

„ Pevně stavěná ,“ zopakoval James. „Bývala taková, už když se s Johnem téměř před dvaceti lety brali, a čas a děti její zaoblenost jen podtrhly.“

A jídlo, pomyslel si James v duchu s nepříjemným bodnutím zrady. Vzpomněl si na loňský dopis od Johna, v němž mu drahý přítel popisoval, jak se ženou a synem navštívili Chicago. Hay si výlet užil nadmíru aktivně, zatímco Clara dle jeho vlastních slov „setrvávala po celou dobu v hotelu a nadšeně se vrhala na kdejakou laskominu, kterou jídelní menu nabízelo“. Ve skutečnosti James Claru považoval za osobu zcela nehodnou členství v tak výjimečném spolku, jako byla Srdcová pětka. Tajně ji měl za nepříliš inteligentní matrónu – byť posbírala dost intelektu na to, aby dokázala ocenit Jamesovo dílo –, která mu svým svatouškovstvím připomínala dceru baptistického pastora vychovanou v nějaké zapadlé díře (ačkoli to ani zdaleka neodpovídalo její rodinné historii, třebaže pocházela z Ohia).

Sherlocku Holmesovi by to však nikdy neřekl.

„Povězte mi ještě o Clarenci Kingovi,“ vyzval ho detektiv. „A potom se už odebereme do kupé, aby tito dobří muži měli dost času připravit jídelní vůz k večeři.“

„V Colonial Expressu se večeře nepodává,“ upozornil ho James a škodolibě se zaradoval, že detektiva mohl opravit. „Na tu už budeme ve Washingtonu.“

„Aha,“ řekl Holmes a vyfoukl obláček kouře z velké dýmky. „Pak nás tedy nic nehoní. Mimochodem si vzpomínám, že jsem kdysi četl o tom, jak se pan King ke konci sedmdesátých let vyznamenal v případu odhalení falešného diamantového dolu kdesi na západě. Bylo to v Coloradu?“

„Ano,“ přikývl James. „Clarence King je vskutku pozoruhodný muž – pět stop a šest palců vysoký geolog, horolezec, cestovatel, zeměměřič, vládní zaměstnanec a znalec dobrého jídla, vína a umění. Adams a Hay vždycky věřili, že ze všech členů Srdcové pětky je Clarence King tím, jenž by mohl dojít nejdále – nejpravděpodobněji ve smyslu získání slávy, úspěchů a vysokého postavení.“

„Věřila tomu i Clover Adamsová?“

James zaváhal jen na zlomek vteřiny. „V jejích očích byl Clarence tak trochu odpadlík, rebel, což však její náklonnost jen umocňovalo. Právě King nechal pro všechny členy Srdcové pětky vyrobit speciální dopisní papíry a překrásný čajový servis.“

„Můžete ho popsat?“ přerušil ho Holmes a vytáhl z úst dýmku.

„Co prosím?“

„Ten čajový servis.“

James pohlédl z okna na ožívající lesy a pole zvěstující příchod léta, jako by z toho výjevu mohl načerpat sílu. Stmívalo se a poslední paprsky pozdně březnového slunce tančily mezi stromy a na telegrafních sloupech.

„Je velmi kouzelný,“ řekl nakonec. „Pět podšálků a pět drobných hrnečků – menších, než obvykle bývají – ve tvaru srdce.“

„Všichni členové jsou – byli – malého vzrůstu,“ komentoval to Holmes.

„Nu… ano,“ odvětil James rozpačitě. Poskytl snad detektivovi tuto informaci? Zmínil se přeci jen o výšce Clarence Kinga.

„Co dalšího mi o tom servisu můžete říci?“

Ten muž je šílenec, pomyslel si James. Nahlas však pokračoval: „Podnos je umně glazovaný vzorkem, který připomíná ovoce na větvičce, ale ve skutečnosti se jedná o trsy pěti srdcí. Stejně tak cukřenka a mléčenka jsou ozdobené motivem srdcí. Na konvičce a na horní části podnosu – kde jsou, tuším, zvýrazněny velkým, jemným písmenem T – jsou namalovány hodiny, ukazující přesně pět.“

„V tu dobu se Srdcová pětka scházela každý pracovní den,“ řekl Holmes. „Vesměs v domě Adamsových, kde sedávali v křeslech uzpůsobených jejich nízkému vzrůstu. Adams a jeho žena Clover přitom bývali naproti sobě v drobných – a ladících – červených kožených křeslech.“

„Ano,“ zamumlal James a marně dumal nad tím, kde Holmes tuto informaci – pozoruhodně přesnou – získal.

Holmes spokojeně přikývl. „Pojďme se vrátit do svého poněkud veřejného vozu první třídy,“ ukončil konverzaci.

Kvůli jakémusi problému na trati jižně od Baltimoru nabral Colonial Express obrovské zpoždění, a Holmes s Jamesem byli proto nuceni strávit několik hodin navíc v nepohodlném oddílu takzvané první třídy. Venkovní krajina jim mnoho rozptýlení neskýtala, neboť mezitím padla tma, a bez možnosti večeře si mohli únavné čekání krátit pouze čtením a občasným šálkem kávy, který jim s neustálými omluvami servíroval vlakový personál. Vzhledem k tomu, že Holmes se už na nic neptal, což James považoval za dost ubohou ukázku detektivní práce, seděli dlouhé, útrpné hodiny v trapném tichu.

Když konečně dorazili do cíle, byli všichni civilizovaní obyvatelé Washingtonu po večeři, a mnozí z nich dokonce už i spali.

Před nádražím na ně však přesto čekal kočár Hayových a Johnův první komorník, Severs, jim bryskně pomohl s kufry, které naložil dozadu a překryl je plachtou proti dešti (začalo totiž mírně mrholit). James s Holmesem si mezitím nastoupili do kabiny nablýskaného kočáru Kinross Brougham, který pro ně Hay poslal.

Kolem pouličních lamp se mihotaly jemné aureoly, jež Jamesovi připomněly noc před jedenácti dny, kdy se na břehu Seiny střetl s Holmesem. S touto vzpomínkou se dostavilo i bodnutí strachu – co ho to napadlo přivést cizího a nepochybně psychicky narušeného muže do nejbližšího kruhu přátel? Co si o něm John a Clara pomyslí, až se provalí, že Holmes není žádný Jan Sigerson – norský badatel? I kdyby se na to nepřišlo hned, při nedělní večeři s norským emisarem to dozajista vyjde najevo. A jak moc klesne v očích Henryho, který kvůli hlubokému zármutku o své choti ani její sebevraždě nikdy nemluvil, za to, že do jeho domu vpustil nepříčetného šílence?

Zatímco kočár drkotal po dlážděných ulicích jednoho z nejméně podnikatelsky založených měst Ameriky, James bojoval se žaludeční nevolností. Cestou minuli jen pár obchodů a restaurací, a ty byly všechny touto dobou už dávno zavřené. Dokonce i zde, v lepších čtvrtích kolem Výkonného sídla 4 , svítila elektrická či plynová světla zřídkakde. Stromy už byly díky mírnému podnebí pokryté listím a James měl pocit, jako by ho kočár odvážel hlouběji a hlouběji do temného tunelu jeho pošetilosti.

„Věřím, že Američané mají rčení – ‚po setmění se zavírají i chodníky‘,“ ozvalo se náhle z místa, kde seděl vysoký Holmesův stín. James polekaně nadskočil, avšak z pochmurných myšlenek ho to zcela nevytrhlo. „Pro Washington D. C. to tedy rozhodně platí,“ dodal detektiv.

James mlčel.

Přiblížili se k Lafayette Square, odkud bylo mezi stromy vidět i potemnělé Výkonné sídlo, a na křižovatce se Šestnáctou ulicí zahnuli na H Street. Po jedné straně ulice se tyčil bílý kostel sv. Jana, zatímco rezidence Hayových z červených cihel se nacházela naproti. Pod zvláštním vstupním obloukovým tunelem v richardsonovském stylu na ně čekal John Hay, aby je přivítal.

„Harry, Harry, jsme moc rádi, že ses vrátil,“ zvolal Hay, štíhlý, elegantní muž s lehce ustupujícími vlasy, rozdělenými uprostřed úhlednou pěšinkou, tmavým obočím a hustou bradkou, v níž už se mu začínaly objevovat šediny. Oči mu jiskřily inteligencí a hlas pod klenutým vstupním portálem rezonoval upřímnou radostí.

V hale od nich služebnictvo převzalo kabáty a klobouky, zatímco lokajové začali vynášet zavazadla po schodech do jejich pokojů. Jamesovi se podařilo „Sigersona“ představit bez zadrhnutí, ačkoli mu srdce divoce bušilo a ústa měl vyprahlejší než obvykle.

„Pane Sigersone,“ oslovil ho Hay, „loni v létě jsem četl v anglických i amerických novinách o vašich dobrodružstvích v Tibetu. Moc mě těší, že vás mohu přivítat ve svém domě.“

James si všiml, jak se Holmes po domě… panství rozhlíží. Foyer bylo obrovské a obložené jihoamerickým mahagonem vyleštěným tak dokonale, že člověk v tmavém dřevě téměř mohl vidět vlastní odraz. Sytá, terakotová červeň zdí nad mahagonem ladila s červeným vzorem mnoha perských koberců a běhounů, jež pokrývaly nablýskané podlahy. Strop nad křišťálovými lustry, který nad nimi čněl ve výšce stropu katedrály přes ulici, křižovaly masivní mahagonové trámy. Obrovské schodiště před nimi by dokázalo pojmout i kapelu pochodující v řadách po deseti, kdyby se taková příležitost někdy naskytla.

„Clara se vám hluboce omlouvá,“ řekl Hay. „Chtěla vás přivítat osobně, ale bohužel ji přepadla jedna z těch úporných bolestí hlavy, které ji čas od času sužují, a musela si jít brzy lehnout. Bude ráda, když se k ní připojíte na snídani – pokud si ovšem nepřejete posnídat ve svých pokojích. O tobě vím, že máš po ránu raději soukromí, Harry.“

„Staromládenecký zvyk,“ odvětil James. „K němuž bych se obzvláště rád uchýlil po týdnu a půl únavného cestování.“

Hay se zasmál. „Pak tě tedy nebudeme čekat dříve než pozdě dopoledne. Pane Sigersone? Přejete si rovněž nechat poslat snídani do pokoje?“

„Naopak. Upřímně se na setkání s paní Hayovou těším,“ prohlásil Holmes se skandinávským přízvukem, jenž nyní Jamesovým uším zněl přemrštěně a očividně falešně.

„Výborně!“ zvolal Hay. „Musíte mě a Claru pobavit nejnovějšími drby o Harrym,“ zažertoval a usmál se na Jamese.

„A když už jsme u jídla, pánové, vím, jak obrovské měl vlak zpoždění, a také je mi známo, že se v tom prokletém Colonial Expressu nepodávají před příjezdem do Washingtonu večeře. Musíte být hladoví.“

„Obědvali jsme docela pozdě,“ začal James a do tváří mu vstoupil ruměnec – ani ne tak kvůli rozpakům z odmítnutí milé nabídky, jako spíše kvůli pocitu viny ze svého zapojení v celé té šarádě.

„Nesmysl, nesmysl,“ zahlaholil Hay. „Jistě umíráte hlady. Požádal jsem Cooka a Bensona, aby vám připravili něco lehkého.“ Oběma položil dlaň na rameno a odvedl je skrz prostornou – byť pozoruhodně vytopenou – halu do jídelny.

James si ihned povšiml, že jídelna je mnohem větší, elegantnější a rozhodně vkusněji vybavená než ta, kterou viděl na fotkách z Bílého domu prezidenta Clevelanda. V každé místnosti, již míjeli, se nacházely umně a překrásně tesané kamenné krby. Na stěnách se střídala umělecká díla nesmírné hodnoty se starověkými tapiseriemi a sem tam i jednoduchými, zarámovanými skicami, což vypovídalo o vynikajícím vkusu doprovázeném eklektičností talentovaného sběratele.

„Něco lehkého“ sestávalo z nízkého kredence prohýbajícího se pod plátky pečeného krůtího masa, půlkou virginské šunky, saláty a vařenou zeleninou, a druhého bufetu neméně honosně naloženého víny, klarety, whisky, vodou a rozličnými likéry. Dlouhý stůl byl na vzdálenějším konci prostřený pro tři a osvětlený víceramenným svícnem.

„Dnešní noci jsme všichni staří mládenci,“ zasmál se Hay. „Budeme se muset nakrmit a obsloužit sami.“

Samozřejmě to znamenalo, že jen ukázali, na co mají chuť, a talíře jim naložili Benson a další dva lokajové.

Usadili se do kroužku osvětleného mihotavým svitem svíček, Hay připil na jejich bezpečný příjezd do Států a pustili se do jídla. James s překvapením zjistil, že navzdory nevolnosti, jež ho trápila po cestě z nádraží, mu skutečně vyhládlo.

„Harry,“ oslovil Jamese Hay, „bohužel ti musím oznámit, že Adams se ještě z výletu na Kubu nevrátil. Měl dorazit už minulý týden, jenže narazil na Alexandera Agassize a odhodil itinerář bohémsky v dál – poměrně doslova. Hrabali se s Agassizem v zemi na korálových útesech a potom se přesunuli kus severněji a užívají si odpočinku s Cameronovými na jejich plantáži Coffin Point na ostrůvku Svaté Heleny. Podle všeho Adams nijak nechvátá, aby už byl doma a mohl trávit čas se mnou a svými dalšími přáteli.“

„Takže ho vůbec nezastihnu?“ zeptal se James a zachytil přitom ve vlastním hlase slyšitelné známky úlevy.

„Ale ne, určitě zastihneš!“ zasmál se Hay. „Měl by dorazit první týden v dubnu… tedy za pár dní. Do té doby si můžeš užívat našeho břitce zdravého rozumu.“ Hay se obrátil k Holmesovi. „Doufám, že po všech útrapách cesty a jízdě ne zcela expresním Colonial Expressem shledáváte toto drobné občerstvení alespoň ucházejícím.“

„Je to výborné,“ odpověděl Holmes a James si všiml, že detektiv opravdu snědl několik plátků šunky. „Naprosto perfektní, pane Hayi, děkuji.“

„To jsem rád. Budeme se snažit ze všech sil, aby i zbytek vašeho pobytu ve Washingtonu byl podobně příjemný.“ Hay se otočil zpět k Jamesovi. „A ještě jedna dobrá zpráva, Harry – dnes jsem se dozvěděl, že zítra do Washingtonu přijede Clarence King. Nepochybně je na cestě z nějakého mexického zlatého dolu nebo do něj, ale přislíbil účast na nedělní večeři. Na té, které se zúčastní i emisar krále Oskara druhého. Clarence tě po všech těch letech dozajista rád uvidí.“

James pohlédl na Holmese a neubránil se lehce škodolibému úsměvu. „Máte to ale štěstí, Sigersone,“ řekl. „Nejenže budete mít tu čest povečeřet s emisarem krále Švédska a Norska, ale seznámíte se také s jedním z nejslavnějších a nejučenějších cestovatelů na světě. Oba na vás budou mít jistě hromadu zvídavých otázek.“

Holmes se na něj zadíval přes okraj sklenky s vínem, chabě se pousmál a nijak na to nereagoval.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Hay řekl, že se snídaně bude podávat o půl osmé v malé jídelně – z jejíchž mnoha oken byl překrásný výhled do zahrady –, proto si Holmes přispal až do sedmi hodin. Spalo se mu dobře, avšak ihned po probuzení pocítil bolest v kloubech a nastupující paniku. Přešel do oslnivé koupelny, která byla překvapivě součástí jeho apartmá, a z kapsiček koženého pouzdra vytáhl tmavou lahvičku a injekční stříkačku. Jehlu na chvíli namočil do alkoholu, odlitého z kameninové nádobky ve vedlejší kapsičce, naplnil stříkačku, zaklepal na ni, aby se zbavil nežádoucích bublinek vzduchu, z cestovní kožené „kosmetické“ tašky vytáhl smotanou, pružnou hadičku, kterou si uvázal kolem levé paže a utáhl pevným stiskem zubů, a nakonec si vstříkl morfium do ohybu levého loktu. V okolí vpichu bylo množství tmavých modřin a stroupků, jež prozrazovaly mnoho a mnoho předchozích injekcí.

Holmes seděl na okraji vany, dokud se morfium nepustilo do boje s jeho bolestí a panikou. Teprve pak si vůbec poprvé všiml, že okraj vany a okolní zdi jsou vyzdobené překrásnými modrobílými delftskými kachličkami.

S koupelí si dal načas a užíval si zdánlivě nekonečného proudu skutečně horké vody prýštící do vany, kdykoli jen lehce prsty u nohy otočil stříbrným kohoutkem. Potom se oholil břitvou a neustále přitom vrhal podezřívavé pohledy směrem k čemusi, co vypadalo jako druhá – a mnohem menší – delftskými kachličkami obložená vana zasazená do podlahy poblíž koutu s umyvadlem. Holmesovy neuvěřitelné dedukční schopnosti mu napověděly, že se nejspíš jedná o jakýsi bizarní americký vynález sloužící k omývání nohou, poněvadž se nacházel příliš nízko k tomu, aby se dal využít jako obdoba francouzského bidetu (jehož účel Holmesovi i přes jeho lásku k čistotnosti vždy připadal značně nechutný).

Umytý a oholený Holmes trochu oživil tmavou barvu Sigersonových vlasů a potom je za pomoci krému a dvou hřebenů lehce rozcuchal. Malým hřebínkem pročísl Sigersonův knírek a oblékl si zelený tvídový oblek, na pochůzky po městě snad až příliš teplý.

Potom se vydal po schodech do přízemí, kde ho jeden ze sloužících odvedl do jídelny, v níž se servírovala snídaně.

Tak moment.

Čtenář musí omluvit drobné přerušení, ale vypravěč zde musí učinit poznámku.

Sice o tom pochybuji (neboť je velmi nebezpečné, když vypravěč podceňuje inteligenci nebo pozorovací schopnosti čtenářů), ale možná vaší pozornosti uniklo, že jsme v tomto bodě změnili autorskou perspektivu příběhu. Do této chvíle jsem naše vnímání soustředil na to, co spisovatelé a profesoři nazývají buď „omezenou perspektivou třetí osoby“, s tím, že onou třetí osobou v tomto případě byl pan Henry James, nebo jsem se oddával velmi omezené formě „omezeného vševědoucího vypravěče“. Popravdě se v tomto rukopisu prozatím projevoval spíše pozoruhodný nedostatek vševědoucnosti.

Jakožto vypravěč tohoto příběhu nyní musím uklidnit vaše současné pochybnosti ohledně budoucího vyprávěcího stylu – osobně přecházení mezi perspektivami nemám rád, poněvadž vypravěčovu předpokládanou schopnost skákat z mysli do mysli shledávám příliš troufalou a zároveň nerealistickou. Ba co hůř, mnohdy se jedná o to nejméně elegantní řešení.

V důsledku záměrného vandalizování a shazování našeho kdysi hrdého jazyka se literatura propadla toliko na úroveň nízké zábavy a autoři začali bloumat mozky svých postav sem a tam z jediného důvodu – protože mohou.

Mohl bych uvést tucet přesvědčivých důvodů, proč jsem se právě v této fázi příběhu rozhodl změnit perspektivu vyprávění na pohled Sherlocka Holmese – například, že se Henry James tyto informace později dozvěděl a já je obdržel od něj. Doktor John Watson, M. D., se o podrobnostech tohoto dobrodružství z jara 1893 nikdy nedozví, lhal bych tedy, kdybych ho označoval za svůj zdroj.

Nebo by vypravěč tohoto příběhu mohl tvrdit, že se skrze oblíbené tajuplné kličky, zahrnující otevřené bankovní trezory a prastaré truhly nalezené v podkroví, dostal k dávno ztracenému rukopisu (možná dokonce objevenému společně s rovněž ztracenými Holmesovými spisy nazvanými Souhrnné umění detekce?), jenž by příhodně obsahoval zašifrované poznámky z těchto dní, poznámky, které by nám umožnily sledovat tuto část vyprávění z detektivova pohledu. Nepochybně již v reálném životě došlo i k zázračnějším jevům, než je „objevení“ dávno ztracených poznámek včelám oddaného džentlmena na odpočinku, jenž poslední roky života strávil na „malé farmě v Sussexu, pět mil od Eastbournu“5.

Želbohu nikoli. Žádné zašifrované písemnosti stárnoucího včelaře. Žádný objev Holmesova slibovaného, avšak nenalezeného souhrnného díla o umění detekce. Abych byl přesný, žádná z mých informací nepochází přímo od Jamese ani Holmese, natožpak od doktora Watsona či jeho literárního agenta Arthura Conana Doylea. V určité chvíli se možná rozhodnu – nebo také ne – prozradit svůj zdroj obeznámený s těmito muži a tímto konkrétním obdobím, avšak pro tuto chvíli se musíte spokojit s prostou pravdou a zjednodušenou verzí – totiž, že o tříměsíčním pobytu Holmese a Jamese v Americe vím více z Holmesovy perspektivy než z Jamesovy. Neznám všechny jeho myšlenky – neoplývám talentem číst v mysli postav či lidí –, ale o Holmesových krocích během těchto několika týdnů mám k dispozici více informací než u kterékoli jiné postavy v příběhu, a z tohoto prostého vědomí by každý průměrný vypravěč měl dokázat uhodnout, vycítit, vydedukovat či si zkrátka jen představit jeho myšlenky.

A proto, drazí čtenáři, pokud jsem tímto intermezzem neukolébal vaši pozornost až příliš, dovolte mi ujistit vás, že udělám, co bude v mých silách, abych omezil počet autorských perspektiv na dvě, a zároveň s nimi budu pracovat natolik citlivě, abych mezi nimi nepřelétával jako pověstná včelka z květu na květ.

Stůl v prosluněném snídaňovém pokoji byl menší než dlouhý mahagonový bufet v jídelně předchozího večera, co do přeplněnosti jídlem se mu však mohl směle rovnat. Na jemném porcelánu a stříbrných ohřívacích mísách byly umně naaranžované veškeré potraviny potřebné k přichystání anglické snídaně, lehké francouzské snídaně, nepochopitelné americké snídaně a samozřejmě – nejspíš z úcty k Sigersonovu předpokládanému norskému původu – se tam nacházel i uzený losos, plátky sledě, lososová omeleta, nakládané sardinky a anglické okurky – nejspíš oblíbená pochoutka Norů v Londýně – smíchané s červenými a zelenými papričkami. John Hay – nebo přesněji kuchař Johna Haye – jakýmsi způsobem sehnal také syltetøy, norské sladké želé podávané po ránu na chlebu. Francouzské, švýcarské a americké sýry na podnosech doplňovaly jarlsberg, gouda, norwegia, nøkkelost, pultost a grunost, velmi sladký norský sýr vyráběný z kozího mléka. (Holmes grunost jednou ochutnal a tehdy se rozhodl, že víckrát už s touto přeslazenou lepkavou hmotou nechce mít co do činění.)

Holmes si naložil talíř výběrem z anglické, americké a norské snídaně – ačkoli svého času v Baker Street 221B jídával po ránu jen croissant a silnou tureckou kávu – a připojil se k Johnu a Claře Hayovým.

Nedalo se přehlédnout, že čtyřiačtyřicetiletá paní Hayová už dávno překročila moment, kdy by ji bylo možné označit Jamesovými slovy jako „pevně stavěnou“ – a to pravděpodobně už krátce po třicítce –, a nyní se natolik pohodlně zabydlela v kategorii „matróna“, že se kolem ní aureola života v luxusu vyšší třídy, sestávající z nadbytku kil a brad, musela dozajista vznášet ještě na smrtelné posteli. Náklonnost Johna Haye to však očividně nijak neumenšovalo (Holmes si vzpomněl, jak mu James vyprávěl, že Clara byla „pevně stavěná“, už když se do ní Hay zamiloval, a podle všeho v něm tento cit přetrval) a rovněž Holmes musel uznat, že se v ní ukrývá cosi, co žádné množství „vrhání se na kdejakou laskominu“ nemůže vymazat. Z jejího oblečení, citlivě vybraných šperků – včetně krásného, třebaže skromného prstýnku na prstě buclaté ruky – i ze strhující dokonalosti jejího účesu vyzařoval dobrý vkus, který doplňovala téměř bezchybná pleť a velké, bystré oči.

Navíc byla Clara Hayová laskavá a starostlivá žena a úžasná hostitelka. To Holmes – obzvláště v roli podivína Sigersona s rozčepýřenými vlasy a hustou bradkou – poznal na první pohled. Měla příjemný kontraalt, a když se ocitla v situaci, kdy se od ní vyžadovalo naslouchání (například když položila panu Sigersonovi otázku), skutečně ho vnímala. Holmes věděl, jak vzácný dar představuje dostatečná trpělivost potřebná k poslouchání druhých, a ihned mu bylo jasné, proč je paní Hayová, pro tolik svých blízkých přátel jednoduše „Clara“ (smělost, s níž se Američané oslovovali jen křestními jmény, aniž by je sužoval britský strach z toho, že budou omylem považováni za příslušníky sloužící třídy, ho stále zarážela), v hlavním městě, jako je Washington, natolik nepostradatelnou hostitelkou.

Nezačervenala se ani nepředstírala falešnou skromnost, když Holmes složil kompliment její krásné modro-zelené róbě – která byla vskutku úctyhodným a nenápadným způsobem krásná –, pouze prohlásila: „Souhlasím, pane Sigersone, jedná se o velmi hezké šaty, ačkoli jsou navržené jen na denní nošení. Děkuji za poklonu, očividně máte vynikající vkus. Navrhl je pařížský mistr Charles Worth… Doporučila mi ho má zesnulá přítelkyně Clover Adamsová.“ Clara pohlédla na manžela, jako by ho mlčky žádala o svolení prozradit více, avšak pokud jí plukovník předal jakýsi tichý signál, Holmes si ho nevšiml.

„Clover říkávala,“ pokračovala Clara, „že šaty od Wortha naplňují její duši štěstím, a navíc… Jak to bylo přesně, Johne?“

„Naplňují její duši štěstím, a navíc ho v ní hermeticky uzavírají,“ doplnil ji Hay.

„Ano, přesně,“ přikývla hostitelka a usmála se. „Monsieur Worth si získal nehynoucí loajalitu Clover Adamsové v roce 1881 v Paříži, když se jí věnoval a donekonečna upravoval róbu k její spokojenosti, ačkoli v předpokoji netrpělivě přešlapovaly dámy Vanderbiltová a Astorová. Lepšího doporučení se mu ani nemohlo dostat, a já nikdy nelitovala, že jsem při nakupování v Paříži pokaždé jako prvního navštívila jeho.“

„Je to vskutku úchvatný model,“ poznamenal Holmes. „Jakožto starý mládenec vím o těchto věcech samozřejmě jen velmi málo, avšak přesto si troufám tvrdit, že obdivuhodný talent páně Wortha je vám za vaši oddanost více než solidní odměnou.“ Odložil prázdný hrnek od kávy a mírně zakroutil hlavou, když mu ho lokaj hodlal dolít.

„Co byste chtěl dnes podniknout, pane Sigersone?“ zeptal se ho John Hay. Čím déle Holmes pozoroval diplomatovy dlouhé, štíhlé prsty, tím více se utvrzoval v přesvědčení, že by Hay stejně jako Holmes sám mohl být výborným houslistou, kdyby ho k tomu od mládí vedl jeho hudební vkus.

„Můžeme počkat na Harryho a projet se kočárem po městě,“ navrhl Hay. „Ukážeme vám historická místa a památky, projedeme se Rock Creek Parkem a možná bychom se mohli zaskočit podívat na jednání Kongresu a dát si tam k obědu fazolovou polévku.“ Zasmál se. „Harry organizované návštěvy památek z duše nenávidí, ale přehlasujeme ho. Od toho koneckonců demokracie jsou… tyranie méně kultivované většiny, jako jsem já.“

„Děkuji,“ odvětil Holmes. „Ale pokud by to vám a paní Hayové nevadilo, rád bych svůj první den ve Washingtonu strávil tak, jak jsem při prozkoumávání nových míst zvyklý – pěšky.“

„Výborně,“ přikývl Hay s upřímným nadšením. „Máme vám poradit, jak se dostat na ta nejslavnější místa?“

Holmes se pod Sigersonovým knírem usmál. „Všechna svá dobrodružství nejraději zahajuji tím, že zabloudím.“

Hay se zasmál.

„A kdyby se po vás Harry ptal, mám říct, že se vrátíte… kdy zhruba?“ vložila se do hovoru Clara Hayová. „Můžeme s vámi počítat na pozdní oběd, čaj, nebo až večeři?“

„Nejspíše čaj,“ usoudil Holmes. „Podáváte ho v pět hodin?“

„Přesně tak,“ přitakal Hay a očistil si rty pod hustým, bílým knírem plátěným ubrouskem. „Ačkoli pokud za sebou budete mít dobrodružný den plný objevování nových míst, možná si my muži dáme i něco jiného než čaj.“

O patnáct minut později (James byl stále v nedohlednu) opustil Holmes dům v zeleném tvídovém obleku. V pravé ruce držel vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí ve tvaru hlavy štěkajícího psa, v levé svíral kufřík a svižně si vykračoval pod nízkými, šedými mraky. Bylo docela dusno, rozhodně tepleji než v Paříži nebo New Yorku, a na takový jarní den byl Holmesův / Sigersonův vlněný oblek až příliš hřejivý, ale to jeho svižné tempo dlouhonohého, nezdolného badatele, za něhož se vydával, nijak nezbrzdilo.

Kufřík obsahoval podivný převlek a v horní vnitřní kapse Holmes ukrýval fotografie tří mužů – dvou výrazně starších, než byl ten třetí. Do pravé kapsy kalhot si schoval francouzský vystřelovací nůž se šestipalcovou čepelí natolik ostrou, aby člověka připravila o všechny chloupky na ruce jediným tahem, aniž by cokoli cítil.

Holmesův „průzkum“ Washingtonu měl toho dne dva cíle – prvním byla obyčejná pochůzka v okolí, která se mohla poměrně dost prodražit, a druhým delší výlet do nepochybně nebezpečných městských částí. Právě na druhý úkol se těšil o poznání více.

Zatímco se procházel, zdánlivě netečný k výhružně působícím dešťovým mrakům i městu, vstřebával téměř všechno ve svém okolí, tak jak byl zvyklý a vycvičený.

Nikdo ho nesledoval.

Povšiml si také, že ačkoli jsou domy poblíž Lafayette Square a Výkonného sídla – které Američané teprve začnou nazývat Bílým domem – velmi hezké, vesměs oplývají jednoduchým, klasickým stylem konce osmnáctého století, se skromnými vstupními schodišti ústícími přímo na ulici. Jedinou výjimku představovala vysoká, z červených cihel vybudovaná panství Hayových a Adamsových vyvedená v richardsonovském stylu. Koutkem oka Holmes na odchodu zaznamenal i to, že cihly použité na straně Hayova sídla s výhledem do Šestnácté ulice patřily k architektonické raritě – byly delší, širší a hlubší než standardní cihlové bloky. Sice ještě neměl čas prozkoumat průčelí domu Adamsových na vedlejší H Street, ale doufal, že k tomu dostane brzy příležitost.

Rozkvétající stromy lemující nepříliš široké chodníky byly relativně nízké a mladé, pouze v parcích už několik kaštanů a jilmů stačilo dorůst do průměrné výšky. Navzdory téměř už stoleté historii, novorománským bělostně zářícím stavbám a několika významným památkám působil Washington jako ještě nové a podivuhodně ospalé město.

Bulváry byly široké, avšak i přes pokročilé dopoledne nijak rušné – oproti londýnským či pařížským standardům zely prázdnotou. Ve vedlejších uličkách naopak panoval čilejší cvrkot. Holmes tam zahlédl malé drožky se stahovací střechou – kterým se tady říkalo buggy – stejně jako otevřené fiakry a bryčky a nákladní vozíky přetékající lahvemi s mlékem nebo kusy mramoru. Příležitostně se tam objevil i nóbl kočár se čtyřspřežím, který se proplétal provozem bok po boku s psími vozíky (vesměs taženými mladými lidmi), k vidění bylo i pár nablýskaných černých kočárů podobných tomu, jejž pro ně předchozího večera poslal Hay na nádraží, množství povozů a vozíků naložených zbožím, několik jezdců na koních, a dokonce i hrstka novotou zářících motorových vozidel se sedadly z rudé kůže, u jejichž volantů seděli muži v dlouhých pláštích a obrovských brýlích zakrývajících celou horní polovinu obličeje.

Třebaže Holmes musel kolem Výkonného sídla projít, dlouho pohledem na bílé miniatuře paláce hostící v současnosti prezidenta Clevelenda nespočinul. Detektiv Bílý dům navštívil naposledy v listopadu roku 1881, během soudního řízení s patetickým a víceméně nepříčetným Charlesem Guiteauem, vrahem prezidenta Garfielda. Na tu utajenou misi Holmese vyslal jeho starší bratr Mycroft, pracující ve Whitehallu, a Mycroftův tehdejší nadřízený, šéf zpravodajských služeb sir George Mansfield Smith-Cumming.

V roce 1881 – a v roce 1893 zrovna tak – se Úřad britské tajné služby ještě oficiálně nezformoval (bude založen až v roce 1909), natož aby se dělil na domácí výzvědnou divizi (MI5) a zahraniční špionážní službu (MI6). Ministerský předseda Disraeli však vytvořil „Spojenou výzvědnou a výzkumnou komisi“, která měla sloužit jako dohledová komise, a zároveň jako spojovací článek mezi kanceláří ministerského předsedy, Whitehallem a chaotickou změtí špionážních služeb řízených Vojenskou výzvědnou službou, Královskou námořní výzvědnou službou a půltuctem dalších armádních agentur.

Mycroft byl díky svým schopnostem matematického a logického myšlení pro Whitehall naprosto nepostradatelný a v pouhých čtyřiatřiceti letech už tehdy zastával druhý nejvýznamnější post ve Spojené komisi a zodpovídal se pouze jejímu řídícímu veliteli, což byl v roce 1881, kdy byla založena, kapitán sir George Mansfield Smith-Cumming z Výzvědné služby Admirality. Nyní byl Mycroft spolu s Williamem Melvillem jedním z velitelů rodící se Britské tajné služby.

Sherlockovu bratrovi přidělili pro tajné akce sklepní kancelář na Downing Street v čísle popisném dvanáct, avšak Holmes věděl, že do ní jeho objemný bratr nikdy nezavítal a všechny operace Spojené komise a Armádního velitelství výzvědných operací byly brzy přesunuty do Mycroftova hnízda ve Whitehallu, a nadřízení museli jeho navštěvovat tam. A to vše jen proto, že Mycroft dělil svůj čas mezi Whitehall a vlastní dítko, soukromý klub Diogenes, který se nacházel půl bloku od Whitehallu a dalo se tam dojít jak tunelem, tak po krytém chodníku. Pro Holmesova staršího bratra žádné další místo neexistovalo – spal, jedl a bavil se v klubu –, neboť, jak Sherlock již dlouho věděl, bratr trpěl strachem z otevřených prostranství. V budoucnosti bude jeho choroba označena za „agorafobii“.

Klub Diogenes, který – jak už bylo zmíněno – založil Mycroft spolu s půltuctem dalších zámožných a mocných londýnských podivínů trpících strachem z cizinců a veřejných míst, se řadil mezi nejzvláštnější kluby ve městě. Byly zde k dostání obvyklé noviny a jídlo, zaměstnával schopné sloužící a diskrétní číšníky, pyšnil se krásnou jídelnou a dobře zásobenou knihovnou, pohodlnými ložnicemi a ještě pohodlnějšími hlubokými a měkkými křesly na čtení v horním salonku, jenomže pravidlem číslo jedna – a nejdůležitějším zdrojem útěchy pro členy klubu – bylo to, že žádný z členů (a zřídkavých návštěvníků) nesměl s nikým (ani s oficiálním členem) zahájit konverzaci, nebo byť jen promluvit, pokud se právě nenacházel v odděleném pokoji pro návštěvníky. Mycroft a další zakládající členové klubu totiž neměli hrůzu jen z cizinců a z konverzování s nimi, oni měli hrůzu i ze samotné podstaty klubů.

A jak Sherlock dobře věděl, bratr – v roce 1893 de facto ředitel Tajné služby Jejího Veličenstva – netrpěl ani zdaleka pouze touto fobií.

Své překotné vyslání do Ameriky v roce 1881 za účelem vyslechnutí atentátníka Guiteaua přivítal Holmes s obzvláštní nechutí, poněvadž se právě s Watsonem zabydloval na Baker Street 221B a začínali ho navštěvovat první soukromí – a platící – klienti. Misi považoval za ztrátu času, za projev Mycroftovy fobie z anarchistů a jeho nepodložených obav z „mezinárodního anarchistického spiknutí“. Existence skutečného konspiračního spojení mezi jednotlivými šílenci se zdála detektivnímu poradci Holmesovi podobně nepravděpodobná jako budoucí pořádání každoročních sjezdů anarchistů.

Nicméně sotva se Holmesovi podařilo prokázat, že Guiteau jednal sám, pokračující mezinárodní anarchistické hrozby, bombové útoky, atentáty a občas i dokonale promyšlená spiknutí se ukázaly být vskutku až příliš skutečné. V roce 1886 byl Holmes v Americe zpět – kvůli vyšetřování takzvaného Haymarketského masakru. Právě Holmes odhalil, kdo stál za zabitím sedmi policistů. Noviny a pouliční klepy tehdy naznačovaly, že se policisté postříleli navzájem, což učebnice historie opakují mylně dodnes, neboť výsledky Holmesova vyšetřování zůstaly naneštěstí veřejnosti utajeny. O rok později v Londýně detektiv se dvěma muži speciální jednotky Scotland Yardu o pouhý vlásek zabránili atentátu na královnu Viktorii, který měl na svědomí mistr zločinu a nájemný ostřelovač plukovník Sebastian Moran s komplicem. Ti dva zaujali se svými puškami výhodnou pozici v zavřeném Královském akváriu naproti Westminsterskému opatství a chystali se královnu zastřelit, právě když v den padesátého výročí počátku své vlády nastupovala do kočáru a hodlala odjet k oslavám. Ostrostřelci a nájemnému vrahovi Moranovi se i s komplicem bohužel podařilo uniknout labyrintem tunelů, parních trubek a chodbiček pro dělníky pod Královským akváriem.

První zastávka pana Jana Sigersona byl Clarksonův obchod s vědeckým vybavením a fotografickými materiály, pouhých deset bloků od Hayovy rezidence.

Jakmile Holmes vstoupil do potemnělého krámku, napadlo ho, jestli právě nestojí na místě, kde si do své smrti Clover Adamsová kupovala fotografické vybavení. Vzápětí mu také hlavou proběhla myšlenka, že ať už jí kyanid draselný daroval kdokoli, rovněž ho mohl pořídit zde.

„Mohu vám pomoci?“ oslovil ho příjemně působící muž s výraznými, ruměncem pokrytými tvářemi a těmi nejdrobnějšími brýlemi, jaké Holmes kdy viděl.

„Sháním laternu magiku,“ prohlásil Holmes s norským přízvukem.

„Ovšem, pane. Pro domácí využití, či větší, komerční prezentace – v hudebních síních, přednáškových sálech, nebo obecně ve velkých posluchárnách?“

„Prozatím mi postačí nějaká k relativně skromnému domácímu použití,“ odvětil Holmes a s obdivem přejížděl pohledem po řadách fotografických přístrojů, zvětšovacích skel, skioptikonů a nekonečných policích s chemikáliemi. Jako by se ocitl v doupěti kouzelníka. „Možná později,“ dodal Holmes, „budu potřebovat pokročilejší projekční zařízení.“

„A míníte si ho zakoupit, či pronajmout, pane?“

„Pronajmout.“ Paradoxně měl doma na Baker Street dokonce tři modely laterny magiky, jež v minulosti využíval k mnoha účelům – například také ke zkoumání a porovnávání otisků prstů či mikroskopicky zvětšených vláken tabáku nebo látek –, avšak pochopitelně si žádný z těchto rozměrných a křehkých přístrojů (stejně jako žádnou ze stovek pečlivě označených skleněných destiček) nevzal s sebou k Reichenbašským vodopádům, když tam před dvěma lety plánoval zinscenovat svou smrt rukou mytického Napoleona zločinu.

Prodavač se mu představil jako Charles Macready – nejmladší bratr zesnulého britského herce Williama Charlese Macreadyho –, informoval ho, že je majitelem tohoto obchodu a milerád norskému džentlmenovi osobně poradí. Zavedl Holmese do výklenku v zadní části obchodu, odděleného od prodejny tmavým závěsem, kde na osvětlených policích ukrýval množství projektorů vyvedených jak v černém kovovém designu, tak v nablýskané kombinaci mahagonu a mosazi.

Pan Macready se dotkl černého kovového zařízení. „Toto je nejnovější model – lampa je elektrická, takže není zapotřebí žádného paliva. Elektrický kabel je dlouhý sedm stop. Nemusíte se obávat pachu parafínu, převrhnutí či přehřátí. Jak můžete vidět, světlo se soustředí přes zrcátko nad elektrickou žárovkou.“

Holmesovi neuniklo, že dům Hayových je elektrifikován, avšak považoval za nezdvořilé své hostitele žádat, aby mu přes stropní lustr natáhli dolů elektrické kabely. „Nemusí být elektrická.“

Macready přikývl a přesunul se k více kompaktnímu přístroji z černého kovu a mosazi. „Toto je skioptikon od firmy Woodbury & Marcy. Osvětlení poskytují dva knoty namočené v nádobce s petrolejem. Výšku knotů si můžete upravovat sám v závislosti na tom, jak intenzivní světlo budete chtít na obraz vrhat.“

„Hm, raději ne,“ usoudil Holmes. „A co ten menší?“

„Velmi jasný a bytelný projektor z dílny Ernsta Planka. Byl vyroben ve Fabrik Optischer und Mechanischer Waren v Norimberku,“ vysvětlil pan Macready. „Pojme však jen menší skleněné destičky. Jak velké jsou ty vaše, pane?“

„Pět krát tři a půl palce,“ odvětil Holmes. „Oproti své původní velikosti jsou poloviční.“

Macready přikývl. „Pak se obávám, že by vám tento model nevyhovoval. Je ideální pro prezentace v malých vědeckých skupinách nebo na domácí projekce, ale zdá se, že máte v plánu něco serióznějšího, více… panoramatického.“

„Ano.“

„Máme projektory se dvěma a třemi čočkami pro zvláštní efekty, obzvláště při použití ve velkých sálech,“ prohlásil Macready. „Nejspíš je vám známo, že toto vybavení umožňuje promítajícímu přecházet plynule od jednoho snímku k druhému, překrývat dva až tři snímky a tím vytvářet iluzi pohybu, pokud na sebe navazují. Jedná se o velmi pokrokové stroje.“

Holmes zakroutil hlavou. „Požaduji jen kvalitní, pevnou a bezpečnou laternu magiku. Co tato?“ Dotkl se většího modelu s čočkami ukrytými za kombinací mahagonu a mosazi a krásnými fotografickými měchy z červené kůže. Znal jeho cenu, neboť velmi podobný vlastnil.

„Jistě, pane, to je vynikající aparát,“ přikývl Macready a přesunul ruce na přístroj. „Vyrobený firmou Archer & Sons v Liverpoolu. Využívá vápenného světla, je tedy třeba být obzvláště opatrný, neboť vytváří velké teplo. Ale obraz je vynikající… v malých pokojích i velkých sálech. Jak můžete vidět, na obou stranách se nacházejí čtvercová dvířka do osvětlovací komory, stejně jako kulaté kukátko z modrého skla s otočným skleněným krytem. K větrání slouží malá komínová čepice, která se upevní na svrchní část z tvrzeného kovu, zde…“

Slova doprovázel názornou ukázkou. „Nějaké kouřovody i s čepicemi mám vzadu, pane…“

„Sigerson.“

„Podívejte, pane Sigersone, jak snadno světelná jednotka vyklouzne ven – stačí otočit touto mosaznou klikou.“

„Vezmu si ji,“ řekl Holmes.

„Na kolik večerů si ji potřebujete pronajmout?“

„Jen na dva. Vrátím ji v pondělí.“

„V pořádku, pane. Obchod je v neděli stejně zavřený, takže vám budeme účtovat jen pronájem za jeden večer. Bylo by možné vrátit ji do pondělního poledne, pane?“

„Samozřejmě,“ odvětil Holmes. Cenu, o niž si Macready řekl, nijak nekomentoval, pouze odpočítal příslušný počet bankovek z absurdně velkého svazku, který nosil v kapse. Potom si přitáhl prodejcův poznámkový blok, kliknutím otevřel své mechanické pero a napsal adresu. „Můžete mi ji nechat doručit sem?“ řekl.

Macready pohlédl na Holmesův rukopis a v jeho hlase se náhle ozvala ještě větší úslužnost a respekt. „Dům plukovníka Haye. Ovšemže, pane. Bude tam dnes před pátou odpoledne.“

„Ještě jsem zapomněl, že k ní budu potřebovat palivo.“

„To je zahrnuto v ceně, pane. Dodáváme ho v jasně označených ohnivzdorných lahvičkách v dřevěném pouzdře. Dovolte mi pogratulovat vám k vaší volbě, pane. Archer & Sons je prvotřídní výrobce a tento přístroj funguje natolik skvěle, že mají diváci pocit, jako by se osobně ocitli v každém snímku. Výborně vám poslouží, ať už s ním budete prezentovat snímky posluchárně plné vědců či v samotném Výkonném sídle.“

Holmes se usmál. „Na takovou příležitost si nejspíš budu muset ještě počkat, pane Macready.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Nyní Holmes zamířil do nejhorších slumů Washingtonu D. C.

Vydal se na západ, přímo skrz jižní část jedné z nejhorších čtvrtí – Foggy Bottom. Jednalo se o nízko položenou průmyslovou oblast, kde po boku chátrajících, polorozpadlých plynových elektráren stálo ještě několik funkčních a pár posledních páchnoucích pivovarů. Vzduch zde byl hutný a smradlavý, a na mnoha místech se dokonce jedovaté továrenské výpary koncentrovaly v plížící se zelenou mlhu, která název čtvrti více než ospravedlňovala^6. Podobně jako v ostatních washingtonských slumech si i zde místní obyvatelé vystavěli přístřešky podél dlouhých, nevydlážděných ulic. Rozpadlé pivovary a továrenské ruiny kdysi zaměstnávaly většinu obyvatel Foggy Bottom, po nichž zde zůstalo množství chatrčí z cínových plechů a dřevěných budek, dnes už ale práci našel málokdo a ošuntělá obydlí buď zela prázdnotou, nebo stále ubytovávala rodiny či osamělé mrzuté muže, kteří si nemohli dovolit přestěhovat se za lepším. Společně s jedovatou mlhou se nad Foggy Bottom vznášel ještě opar zoufalé a marné naděje, že se jednoho dne do této chřadnoucí oblasti vrátí jak průmysl, tak zaměstnanost.

Poblíž jihozápadního okraje čtvrti Holmes našel, co hledal – opuštěný blok a v něm pět chátrajících, rozbořených domů, které kdysi patřily příslušníkům střední třídy, nyní však stály v moři přebujelé trávy a plevele.

Svůj dům si vybral pečlivě, obešel ho a vyzkoušel stále netknuté zadní dveře. Bylo zamčeno. Tyto domy byly dozajista na prodej, třebaže jejich majitelé a realitní agenti balamutili sami sebe, pokud si mysleli, že si je někdo v dnešní době koupí se záměrem v nich bydlet.

Pomocí malých paklíčů ze složeného koženého pouzdra si Holmes odemkl a pustil se do obhlídky domu, z jehož zdí se už kdysi nepochybně s láskou vybíraná tapeta odlupovala jako maso z tlejícího těla.

V prvním patře objevil poklad – zamčenou skříň. Odemkl si ji paklíčem a potom z kufříku vytáhl své druhé oblečení. Převlékl si úplně všechno, včetně podvlékaček, a tvídový „norský oblek“, košili, boty i spodní prádlo uložil do jinak prázdné skříně, kterou opět zamkl.

V domě nezůstalo jediné nerozbité zrcadlo, avšak venku se kvůli kupícím se bouřkovým mračnům mezitím setmělo natolik, že mohl svůj zevnějšek zkontrolovat v jednom z velkých oken v horním patře.

Od špičky zamazané irské čapky až po paty těžkých holínek se z něj stal špinavý americký dělník, včetně obnošeného kabátu a pytlovitých kalhot přidržovaných jedinou šlí. Líčidly a špínou vytvořil na své tváři, rukách a pod nehty měsíce strádání. Vlasy nechal v mastných pramenech vyčuhovat zpod čapky a pečlivě zastřižený Sigersonův knírek vyměnil za nalepený rozježený americký plnovous. Uvnitř jeho luxusní vycházkové hole se ukrývala hrubě otesaná, lacině vyhlížející hůl s mosaznou koulí (namísto stříbrné psí rukojeti), kterou nyní vytáhl ven. Pouze její váha prozrazovala, že má jádro tvořené litým olovem a zpevněnou olověnou vrstvu pod dřevem v horní části u rukojeti. V kapse kalhot měl uložený francouzský vystřelovací nůž a tři fotografie bezpečně uschoval do kapsy košile.

Holmes vyšel ze starého domu, zamknul za sebou a s hlasitým klapotem tvrdé hole o hrubé dlažební kostky zamířil na jih, do jihozápadních slumů.

Bloumal nebezpečnými ulicemi jihozápadního Washingtonu D. C. a po norském džentlmenovi, za něhož se doposud vydával, ani po britském džentlmenovi, jímž býval kdysi, v něm nezůstalo ani stopy. V přestrojení za nezaměstnaného amerického dělníka čpícího rumem si nepřipadal nijak nepatřičně. Celý svůj dospělý život koneckonců předstíral, že je britským džentlmenem, a to byla práce mnohem únavnější.

Ve stoletích následujících po tomto březnu roku 1893 bude o Sherlocku Holmesovi napsáno mnoho biografií. Většina z nich bude rok jeho narození – 1854 – uvádět správně. Mnoho autorů bude tvrdit, že se stejně jako jeho starší bratr Mycroft narodil v Yorkshiru, do rodiny patřící k venkovské šlechtě. Budou psát o jeho jinošských letech strávených pod dohledem soukromých učitelů na panství v Yorkshiru i o jeho studiích v Cambridge. Téměř všechna tato fakta – s výjimkou roku narození – budou mylná.

Informace o minulosti Sherlocka Holmese, které jeho budoucí životopisci – spíše spekulanti – budou mít za pravdivé, totiž vycházejí z několika málo slov, jež doktor Watson utrousil při popisu dobrodružství publikovaného v magazínu Strand pod názvem „Řecký tlumočník“. Konverzace mezi doktorem a detektivem onoho konkrétního letního večera „těkavě a křečovitě přeskakovala od golfových klubů k příčinám změny ve sklonu ekliptiky“ (zde si povšimněte, že kdyby Holmes skutečně býval netušil o tom, že Země obíhá kolem Slunce, asi sotva by mohl konverzovat o změnách „ve sklonu ekliptiky“), když tu náhle Watson zabrousil k tématu „dědičných schopností“. „Začali jsme diskutovat o tom,“ píše Watson ve svém příběhu, „jak dalece za nějakou výjimečnou schopnost jedinec vděčí svým předkům a jak dalece ji lze rozvinout výchovou v mládí.“ Jinými slovy se jednalo o debatu „dědičnost versus výchova“.

A potom Watson dodal v osudných čtyřech odstavcích:

„Ve vašem případě,“ řekl jsem, „se mi podle všeho, co jste mi vyprávěl, zdá jasné, že za své pozorovací schopnosti a výjimečnou způsobilost k dedukci vděčíte vlastnímu systematickému tréninku.“

„Do jisté míry,“ odpověděl [Holmes] zamyšleně. „Moji předkové byli venkovští šlechtici a mám za to, že většinou vedli život, jaký se u této společenské vrstvy pokládá za běžný a přirozený. Nicméně mám tyhle sklony v krvi a zdědil jsem je nejspíš po babičce, která byla sestrou francouzského malíře Verneta. Kumštýřská nátura se často projevuje v těch nejroztodivnějších formách.“

„Jak ale víte, že je to zděděná vlastnost?“

„Poněvadž můj bratr Mycroft je jí obdařen v ještě větší míře než já.“ 7

V tomto jediném případě z tisíců slov „zaznamenaných doktorem Watsonem“ se Holmes zmínil o svých předcích. Vůbec poprvé tehdy Watsonovi odhalil existenci svého bratra Mycrofta, čímž doktora do značné míry zaskočil.

Naneštěstí s výjimkou Mycroftovy osoby nebylo nic z tohoto stručného „odhalení“ skutečně pravdivé – ani prostý fakt o Holmesově babičce, „sestře francouzského malíře Verneta“.

Francouzský umělec toho jména – Émile Jean-Horace Vernet (1789–1863) – v té době, pravda, žil, a byl to dokonce i malíř, který se nejčastěji věnoval bitevním scénám a orientálně-arabským předmětům. K jeho nejproslulejším plátnům v éře Holmese a Watsona (a tedy i naší) patřila Barikáda v Rue Soufflot, Paříž, 25. června 1848, a dodnes je znám pro výrok směřovaný vlastnímu mecenáši, jenž ho jednou požádal, aby z obrazu jedné bitvy odstranil postavu obzvláště nepříjemného generála. Vernet tehdy prohlásil: „Jsem malířem historie, pane, a nebudu znesvěcovat pravdu.“

Avšak Holmes ve svých slovech Watsonovi pravdu rozhodně znesvětil. Émile Jean-Horace Vernet měl totiž tři bratry a jedinou sestru, jež v sedmi letech podlehla tyfu. Sotva tudíž mohla být babičkou Sherlocka Holmese.

William Sherlock Holmes se narodil ve slumech londýnské čtvrti Eastside, v jejíchž drsných ulicích také strávil většinu dětství. Kdykoli tedy později Holmes povolával do akce skupinku otrhaných, bosých „příležitostných malých detektivů z Baker Street“, jako by povolával sebe sama za mlada.

Budoucí životopisci budou kromě jiných „známých faktů“ s jistotou také tvrdit, že Holmesův otec byl buď poručík jezdectva Siger Holmes, poslaný kvůli zranění do výslužby, nebo příslušník venkovské šlechty William Scott Holmes. Jedna slavná biografie velkého detektiva bude dokonce uvádět, že Sherlockův otec – a celá Holmesova rodina – zdědil panství v Yorkshiru pojmenované „Mycroft“, jež údajně patřilo rodu Holmesů už od poloviny šestnáctého století. Bohužel se žádný z těchto „faktů“ neblíží pravdě.

Jedná se o holý výmysl. Ve skutečnosti měla Holmesova rodina jen částečný nárok na pár akrů půdy v Yorkshiru, avšak jednalo se o neúrodnou, nevýdělečnou farmu z dob vlády královny Alžběty, již měl Sherlockův strýc pouze v dočasném pronájmu, než pár let nato v roce 1860 zemřel – dva roky poté, co se Sherlockova matka, na niž dospělý detektiv neměl žádné vzpomínky, upila k smrti v penzionu v Eastcheapu.

Pravdou je, že farma v Yorkshiru kolem sebe kdysi mívala auru velkoleposti. V šestnáctém století její tehdejší šlechtický majitel – který nebyl předkem Sherlocka Holmese – zahájil výstavbu honosného venkovského sídla, jež se mělo zapsat do historie jako „panství Ashcroft“. Zmíněný šlechtic se však dopustil kolosální chyby. V dobách, kdy celá země konvertovala – mnohdy i nedobrovolně – k anglikánské církvi, zůstal zapřisáhlým praktikujícím katolíkem, a v roce 1610 proto „panství Ashcroft“ lehlo popelem a zmizelo v propadlišti dějin stejně jako veškerý majetek a naděje pošetilého lorda, jenž tak krátce tuto půdu vlastnil. Podle dochovaných zpráv si v zoufalství vzal život (sám si podřezal krk) a žádný z jeho mužských potomků se nedožil více než jedenácti let.

V následujících stoletích začali místní obyvatelé panství nazývat „Ashcroftovou farmou“, neboť se během let povážlivě zmenšilo – dílem kvůli politickým machinacím a dílem kvůli horlivé snaze vzdálených příbuzných majetek rozprodat a splatit dluhy. Do roku 1800 ho však znovu přejmenovali – tentokrát na „Popelavé údolí“, po olověném dole, jejž na posledních šedesáti akrech půdy vybudoval jistý americký bratranec ve snaze z místa ještě něco „vytěžit“. Zbyly po něm jen vyhaslé komíny a cihlové budovy s vymlácenými okny, avšak dokud do roku 1838 fungoval, pravidelně celé yorkshirské údolí pokrýval hutným, temným mrakem nezdravého, olovem čpícího kouře.

Poté co v roce 1860 zesnul Sherlockův strýc Sherrinford, který v nepřítomnosti majitele půdy Popelavé údolí spravoval, zakoupil Sherlockův otec farmu za přemrštěnou cenu a přestěhoval se i s třináctiletým Mycroftem a šestiletým Sherlockem na zbývajících osmatřicet akrů lesů, neúrodných polí, spasených luk a znečištěných močálů. Mycroft nikdy nevystrčil nos ze svého malého pokojíku, avšak pro mladého Sherlocka, toužícího hrát si a objevovat, farma – nebo spíše její zbytek – představovala ráj na zemi. Během toho zlatého věku měl dokonce i vlastního poníka, na němž se mohl toulat krajinou.

Sherlockův otec ale byl naneštěstí rozhazovačný opilec, který většinu pobytu v Popelavém údolí strávil v nedalekém Swintonu, kam jezdíval na jejich tažném koni, aby mohl noci (a mnohdy i dny) prohýřit v nejodpornějších veřejných domech Swaledalského údolí. A tak když jednoho dne na počátku roku 1863 přišel společně s posledními penězi svého bratra Sherrinforda i o farmu, sbalil své dva výjimečné a naprosto nedoceněné syny a vrátil se do Londýna, kde se rodina stěhovala z jednoho zavšiveného nájemního domu a penzionu do druhého. Pro Sherlocka to byl návrat ke známému způsobu života plnému prchání před věřiteli a protloukání se ulicemi.

Tehdy šestnáctiletý Mycroft ale namísto do Londýna zamířil na Oxford.

Již během „exilu“ v Yorkshiru Mycroftova matematického nadání jejich otec využíval k tomu, aby mladík v seznamech závodních koní vytipovával budoucí vítěze, které majitelé dražili v Tattersallu v londýnském Hyde Parku. Holmes starší následně o těchto koních informoval kumpány ve městě, a jakmile se ocitli na startovní čáře, sázel na ně. Nevšiml si však (zatímco Sherlockovi to neušlo), že Mycroft – kvůli své nadváze a genialitě zdánlivě líný a netečný – vždy z otcovy sázky část peněz sebral a vsadil je skrze sázkovou kancelář otcova kumpána v Londýně za sebe. Vždy přihodil ještě na pár svých tajných favoritů a následně si pomalu rostoucí výdělek odkládal na oddělený účet. Do roku 1863 si tímto způsobem šestnáctiletý Mycroft nastřádal celkem slušnou sumičku. A přesně věděl, jak s ní naloží.

Mycrofta na Oxford přijali v šestnácti – zaplatil školné a ubytování svými „tattersallskými závodními penězi“, jednou pozdě v noci vzbudil malého Sherlocka, velmi neobvykle si s ním potřásl pravicí (Mycroft doteky vrcholně nesnášel) a odjel. S sebou si vzal pouze malý kufřík s několika svršky a sýrový sendvič, který mu Sherlock připravil.

Zuřivý otec Mycrofta okamžitě vydědil, a tak si bratři v následujících letech posílali složité zašifrované dopisy. Mycroft v nich Sherlockovi nadšeně popisoval, jak si užívá všeho, co mu tato vznosná instituce může nabídnout, včetně přátelství s jistým matematickým profesorem z koleje Christ Church jménem Charles Lutwidge Dodgson, jenž měl brzy vejít v povědomí veřejnosti jako Lewis Carroll. Mycroft a Dodgson se rychle spřátelili, neboť sdíleli lásku k matematice (obzvláště prvočíslům), složitým šifrám a podivným číselným vzorcům ukrytým v každodenních všednostech, jako byly například jízdní řády.

William Sherlock Holmes se s Dodgsonem nikdy nesetkal – mladší syn strávil konec šedesátých a počátek sedmdesátých let bojem o holý život v drsných londýnských ulicích. Na konci sedmdesátých let Mycroft bratra ze života na ulici vysvobodil a zaplatil mu školné na Oxfordu. Sherlock však odmítl navštěvovat školu, na níž se jeho bratr stal takovou legendou, a tak mu Mycroft místo toho zaplatil studium na koleji Sidney Sussex College v Cambridgi, kde doufal, že se Sherlock bude soustředit na přírodní vědy. Sherlocka studium chemie a laboratorní práce v Cambridgi bavily, jenže nesnášel učitele a spolužáky a brzy školu opustil – dvakrát.

Skutečná historie mládí Shelrocka Holmese – která nebude nikdy sepsána – se velmi podobá životu Jamese Joyce, jehož věčně opilý a násilnický otec rovněž nejprve vyhledával ubytování v hezkých domech nacházejících se v příjemných čtvrtích, jako byl Kensington, a potom se na útěku před nájmu chtivými domácími stěhoval i se syny do čím dál špinavějších a zavšivenějších nájemních domů, aby nakonec skončili v omšelých pokojích penzionů páchnoucích po vařené kapustě. Až na svou krátkou epizodku v Cambridgi neměl Sherlock žádné formální vzdělání – nikdy nenavštěvoval školu, veřejnou ani soukromou, a příležitostně se mu dostávalo jen útržkovitého vzdělání z rukou domácích učitelů (to podle toho, jestli zrovna otec „trhnul balík“ z koňských závodů nebo jiného pochybného podniku, či nikoli).

Když zrovna neměl Holmesův otec hluboko do kapsy ani neprchal nocí před domácími, míval ve zvyku najímat pro Sherlocka procesí soukromých učitelů, kteří vesměs bývali naprosto k ničemu, neboť pokaždé dříve či později vzdali veškerou snahu Holmese něco naučit. Nicméně investoval i moudřeji, a to do prvotřídních instruktorů v pěti významných oblastech vzdělání mladého Sherlocka – boji s tyčí, boxu, orientálních bojových uměních, šermu a střelbě. Boji s tyčí se chlapec věnoval již od sedmi let, boxování ho vyučovalo i několik proslulých britských boxerů, byť byli tou dobou už na odpočinku, bojovému umění Muay Boran se věnoval čtyři roky pod vedením thajského mistra a šerm patřil k nejdražším otcovým výstřelkům vůbec – Sherlocka v něm vyučovali nejlepší francouzští šermíři, dokonce i v dobách, kdy rodina téměř neměla co jíst.

Jako by snad Sherlockův otec očekával, že se z jeho zvláštního, divokého, třebaže mnohdy zádumčivého a odtažitého mladšího syna jednoho dne stane voják. Ovšem Sherlock Holmes, a to ani jako malý chlapec, nehořel touhou stát se vojákem o nic víc než být prvním aeronautem, jenž v balónu přistane na Měsíci.

Začalo pršet. Holmes přirozeně žádný deštník neměl, poněvadž chudý americký dělník, za něhož se vydával, by ho rovněž neměl, a tak si jen stáhl irskou čapku hlouběji do čela a klopýtal dál, dokud dlážděné chodníky zcela nezmizely. V této části jihozápadních slumů se nenacházely žádné ulice, člověk zkrátka bloudil mezi nespočtem do řad vyrovnaných chatrčí a bořil se do rozbahněné hlíny, na níž jen sem tam leželo dřevěné prkno sloužící k usnadnění nějaké kratší cesty – například z chatrče na latrínu.

Jeho zdroje v New Yorku ho informovaly, že má vyhledat bývalou kovárnu v místě, kterému se říkalo Caseyho ulička. Jenže ve slumech nebyly žádné cedule s názvy ulic, žádný pochůzkář, jehož by se mohl zeptat na cestu (navíc by se s otrhaným individuem, jako byl Holmes, policista nejspíš ani nebavil), a když požádal o radu bandu dětí, která právě týrala lapenou krysu, namísto odpovědi se dočkal salvy kobylinců.

Než objevil opuštěnou kovárnu a muže, jež hledal, narazil Holmes na víceméně opuštěnou komerční budovu, v jejíž existenci mezi těmito ruinami a prázdnými továrnami doufal. Vkročil na rozpadající se dřevěný chodník, vykopl přední dveře a nakoukl dovnitř.

Kdysi to býval laciný nádražní hotel – stále vedle něj vedly koleje, byť byly ukryté ve vysoké trávě a zrezavělé –, ale nyní ubytovával pouze holuby a čtyřnohou verbež. Dokonce ani ty nejnuznější rodiny z okolních slumů zde nevyhledaly přístřeší, a důvod tohoto prazvláštního jevu Holmese šokoval – ve velkém salonu, hned vedle bývalé vstupní haly, se propadl strop natolik podivným způsobem, že vytvořil kruh o průměru deset stop. Jednalo se o čtyřpatrovou budovu, a když Holmes nahlédl do místnosti, zjistil, že stejné kruhové díry se nacházejí na druhém, třetím i čtvrtém podlaží. A jakmile přišel ještě blíž a podíval se skrz díry ve stropech několika pater, ucítil na tváři déšť – naprosto identická díra se nacházela i ve stropě asi padesát stop nad ním.

Co mohlo vážit tolik, aby si to probořilo cestu skrz střechu a tři patra? Jistě, tou dobou už déšť a hniloba na materiálu vykonaly své, ale i přesto by ani ta nejtěžší postel, sejf či piano nedokázaly způsobit takovou škodu na střeše a několika poschodích.

V přízemí Holmes neobjevil žádná vodítka s výjimkou purpurově červeného zabarvení, které na nahnilých podlahách vytvářelo hvězdici o průměru patnácti stop. Jako by se ve čtvrtém patře pevně semkla skupinka dvaceti absurdně obézních mužů, propadla třemi patry a rozprskla se na podlaze v salonu.

V tuto primární hypotézu Případu zřícení tlouštíků však muž, jenž se nazýval Prvním detektivním poradcem na světě – třebaže v jeho dobách již soukromí detektivové existovali – příliš důvěry nevkládal.

Hotel mu však poslouží. Na velké části centrálního schodiště chyběly sloupky zábradlí, ale schody samotné by mohly vydržet.

O dva rozblácené bloky dál Holmes našel pozůstatky kovárny, které sestávaly ze tří stěn a plátěného závěsu. Vedle oprýskané vývěsní cedule, visící jen na jednom háčku, se v bahně válela rezavějící kovadlina. To by Prvnímu detektivnímu poradci na světě mělo k vydedukování závěru stačit. Holmes vstoupil na dřevěnou desku jen o málo zabahněnější než bažina pod ní a kulovitou rukojetí své olovem vyztužené vycházkové hole odhrnul závěs.

Za nízkým stolkem tam seděla trojice nejnebezpečněji vyhlížejících ničemů, jaké kdy Holmes za denního světla potkal. Pokuřovali a prohrabovali se hromádkami čehosi, co vypadalo jako obyčejné smetí. Dva z nich – z podobnosti usuzoval, že se jedná o bratry – měli tak dlouhé paže a tupé výrazy (pod zrzavým strništěm), že by hravě zapadli do expozice troglodytů z doby kamenné v Britském muzeu, a tělesný pach toho třetího byl natolik hutný, že Holmese málem fyzicky odstrčil zpět proti plátěným dveřím. Na opasku ošoupaných, zalátaných kalhot měl vysoký muž upevněné pouzdro s loveckým nožem, jehož čepel musela být podle všeho dlouhá přinejmenším jako ostří afghánských či zuluských krátkých mečů.

„Co tu, kurva, chceš?“ oslovil ho dlouhán s nožem a položil špinavou dlaň na jeho rukojeť.

„Slyšel sem, že byste mohli mět ňáký morfín na prodej,“ odvětil Holmes svým nejlepším filadelfsko-americkým přízvukem. Poprvé Spojené státy navštívil v sedmdesátých letech, když se přidal ke kočovné herecké společnosti Percyho Alexandera – devatenáct měst za sedm měsíců –, a při té příležitosti se snažil posbírat co nejvíce místních akcentů, jež by mohl v budoucnu zužitkovat.

„A herák,“ dodal Holmes. „Chci herák. Estli nemáte morfín, vemu herák.“ Dlouhán si prohlédl Holmesovy obnošené holínky a zalátané svršky, ušklíbl se a řekl: „A jak máme vědět, že pod těma hadrama nejseš vobyčejnej poliš?“

„Nepatřim k chlupatejm,“ odsekl Holmes.

„Kabát dolů,“ přikázal muž s nožem. „A vyhrň si rukáv.“

Holmes ze sebe setřásl kabát, rozedranou vestu a dělnickou vlněnou košili a vyhrnul si potrhaný rukáv spodní košile. Všichni tři muži se naklonili dopředu a prohlédli si mapu jizev a vpichů na vnitřní straně jeho paže.

„No, něco si vočividně píchá,“ řekl jeden troglodyt s nosem vznášejícím se těsně nad Holmesovou kůží.

„Drž zobák, Finne,“ okřikl ho dlouhán.

„A jak máme vědět, že máš prachy?“ ozval se druhý troglodyt.

„Drž zobák, Finne,“ houkl znovu dlouhán s nožem. Očividně se neobtěžoval mezi muži jakkoli rozlišovat – beztak to byli bratři a oba neandrtálci.

Než se stačil Finn, který byl k němu blíže, odtáhnout, všiml si Holmes iniciál vytetovaných modrým inkoustem na jeho pravém zápěstí – JR. To mu potvrdilo, že je na správném místě, alespoň podle informací, jež měl od svých zdrojů v Hell’s Kitchen^8 v New Yorku. Chtěl najít někoho, kdo by patřil k washingtonskému gangu Jihozápadních ranařů, a evidentně se mu to podařilo.

Dlouhán na Holmese ukázal prstem. „Todle není čínská čtvrť. A ani tu nejni špitál, ze kterýho bysme mohli brát zásoby. Ten Bayerův matroš máme čistej, ale stojí tu víc. Máš dost?“

„Prachy mám,“ zaskučel Holmes zoufalým hlasem závislého a vytáhl z kapsy tlustou ruličku bankovek.

„No to vidim, kámo,“ řekl dlouhán a bezmyšlenkovitě přitom poklepával prsty o rukojeť nože. „Finnové, mazejte pro pana Culpeppera a pana J. Hned.“

Holmes v jejich očích okamžitě zachytil povědomý lesk, ačkoli dlouhán se ho pokoušel alespoň ukrýt. Měli v plánu ho okrást a zabít.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Sotva Finnové zmizeli, zůstali v kovárně už jen tři – Holmes, dlouhán s velkým nožem a dlouhánův tělesný pach. Holmes mlčky stál, dlouhán na něj beze slov zíral a jeho pach mluvil sám za sebe.

Ani ne za deset minut se Finnové vrátili v doprovodu dvou slušně oblečených mužů. Jeden byl vysoký, štíhlý a tichý. Nad dokonale tvarovanými rty měl tenounký knírek, tmavé vlasy a pleť tak bledou (téměř až průsvitnou), že už mu na ní bylo vidět rašící strniště. Jinak byl ale jeho vzhled bez chybičky. Na naleštěných botách a bělostných psích dečkách neměl jedinou šmouhu od bláta a se svým perfektním oblekem by snadno zapadl mezi obchodníky na Wall Street, nebo – blíže k domovu – do každoročního Velikonočního průvodu na K Street.

Druhý, menší a podsaditější, muž na sobě sice rovněž měl drahé oblečení, ale vyzařovala z něj až příliš očividná vulgárnost na to, aby se mohl ztratit mezi skutečnými džentlmeny. Zlatý zub, viditelný díky úlisnému úsměvu, mu ladil se zlatými výšivkami na vestě, nad níž mu z absurdně čistých kalhot (vzhledem k rozbahněnému stavu Caseyho uličky) vyčuhovala pažba pistole. Na černých, pomádou ulízaných vlasech mu trůnil nový hnědý homburg.

„Dobrý bože, Murtricku,“ zalapal po dechu menší, podsaditější muž s pistolí. „Tady to ale páchne. Je skoro duben… ještě jsi neměl svou každoroční koupel?“ Mávnutím ruky vyhnal Finny z kovárny a Holmes slyšel, jak jejich boty mlaskají ve venkovním bahně.

Vysoký, štíhlý muž otřel kapesníkem pult, aby se o něj mohl pohodlně opřít a v tichosti sledovat pokračující transakci.

Křiklavě oblečený chlapík natáhl k Holmesovi drsnou ruku. „Howard Culpepper,“ představil se sytým barytonem.

Holmes mu potřásl rukou. Pokud toto byl Culpepper, pak mladší, mlčenlivý muž musel být „pan J“ – evidentně nejdůležitější z celé pětice. Muž, jehož Culpepper nazýval Murtrickem, stále poklepával prsty o rukojeť nože. Holmes byl rád, že jeho prvním kontaktem ve washingtonském podsvětí je tenhle Culpepper, neboť soudě dle blýskavých svršků a sebevědomého vystupování by se mohl nacházet dostatečně vysoko na žebříčku místní zločinecké organizace, aby znal odpovědi na Holmesovy otázky, a zároveň by mohl být – na rozdíl od pana J – dostatečně pošetilý na to, aby nějaká jména a informace skutečně vyzradil, třebaže Holmes nepočítal s tím, že by mu je byl ochoten poskytnout zadarmo.

„A vaše ctěné jméno, pane?“ zeptal se Culpepper.

„Henry Baskers,“ odvětil Holmes.

„Inu, pane Baskersi, dovolte mi hluboce se omluvit za ten nepříjemný zápach, který se zde vznáší. Hádám, že jeho původce se omlouvat neobtěžoval,“ řekl Culpepper. „Nejspíš jste si zdejší okolí dobře prohlédl – v celé Jihozápadní čtvrti není jediná veřejná pumpa a vodu si místní musejí nosit ve džberech až z Čtyř-a-půlté ulice.“ Zašklebil se na Murtricka. „To je však jen chabá omluva, neboť civilizace si žádá svou cenu.“

Murtrick ani na okamžik neodtrhl pohled od Holmese, který na to neměl co říct. Dovolil si jen několik nenápadných projevů nervozity, snažil se však svou roli nepřehrávat – pan „Baskers“ si koneckonců nekupoval drogy na nechutném místě poprvé.

Čas od času Holmes nervózně zatěkal pohledem na pana J, jako by byl džentlmen, jenž prosí o pomoc druhého, jenže vysoký muž se dál netečně opíral o pult s odtažitostí hraničící až s lhostejností. Jako by tam ani nebyl.

Culpepper si promnul dlaně. „Nu, pojďme se věnovat obchodu, pane. Mí společníci mě informovali, že byste rád zakoupil určité množství morfia a… jak jen to říct? Poněkud významnější množství nového heroického farmaceutika pana Bayera.“

„Ano,“ odpověděl Holmes a zopakoval, o jak velké dávky mu jde.

„Jste si vědom, pane Baskersi,“ pokračoval Culpepper, „že Bayer ještě tento zázračný heroin nepustil do volného prodeje ani v Evropě, ani ve Spojených státech? Brzy již bude v každé lékárně, avšak zatím prochází – jak tomu říkají? – testováním ve vybraných nemocnicích, včetně kliniky doktora Reeda.“

Holmes netrpělivě přikývl a bez mrknutí sledoval tři lahvičky s heroinovou solí, jež Culpepper svíral v pravé ruce jako kouzelník chystající se na trik. Na každém štítku bylo napsáno FRIEDIR BAYER & CO., ELBERFELD, 40 STONE ST., NEW YORK.

Ve skutečnosti ale Holmes kromě lahviček zkoumal také pistoli za Culpepperovým pasem. Detektiv ji dobře znal. Nejen proto, že se jednalo o britskou výrobu, nýbrž také z důvodu, že patřívala ke standardní výbavě britské armády, než ji v roce 1880 nahradila pistole Enfield. Byl to revolver Beaumont-Adams ráže čtyři sta čtyřicet dva, proslavený během anglické války se Zuly, který se jako jeden z prvních pyšnil dvojčinnou spouští. Stejně jako většina z těch, co se zapojily do bojů americké občanské války, byl nepochybně i tento model upraven k střílení kulových nábojů se středovým zápalem. Holmes věděl, že beaumont-adamsovi mnoho amerických důstojníků a příslušníků jezdectva dávalo ve válce přednost – díky jeho rychlejší spoušti a výstřelu na krátkou vzdálenost – před americkým vojenským coltem. Napadlo ho, jestli snad byl Culpepper před třiceti lety důstojníkem v občanské válce a jestli si pistoli od té doby ze sentimentálních důvodů hýčkal. Klidně mu mohlo být kolem šedesáti, poněvadž kotlety mu již prokvétaly šedivými pramínky a vlasy vykukující zpod homburgu byly evidentně ztmavené černou barvou – možná dokonce stejnou, jakou Holmes používal pro své sigersonovské přestrojení.

Holmes počítal s tím, že i pan J je ozbrojený, avšak dozajista něčím mnohem menším a pro pohyb po městě rozumnějším.

„Morfium vás bude stát jen dvacet dolarů,“ prohlásil Culpepper a v levé ruce mu ukázal další dvě lahvičky. Poblíž nemocnic v černošských oblastech města, pouhých dvanáct bloků odsud, by Holmes za stejné zboží zaplatil sotva polovinu.

Culpepper se zasmál, jako by mu dokázal číst myšlenky, a řekl: „Ano, ano, pane Baskersi, u negrů byste to sehnal laciněji, jenže bůh ví, čím to naši tmaví přátelé ředí. A co se týče heroinu… v tomto městě jsme jeho jediným distributorem, jinde byste ho nekoupil.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Páté srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.