Mezi Slovany

Libor Kvapil

Copyright

Autor: Libor Kvapil

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-648-1 (ePub)

978-80-7512-649-8 (mobipocket)

978-80-7512-650-4 (pdf)

Úvod

„Kdo bude číst tuto knihu, nechť na ni pohlíží okem laskavým a nechť ji poctí svou starostlivostí při opravě toho, co by se mu příčilo…“

Al- Masūdī

Rýžoviště zlata a doly drahokamů

kapitola 130, dílo dokončeno roku 947

„Oni však nicméně raději volili válku než mír, ceníce drahou svobodu nad všechnu bědu. Tento druh lidí je tvrdý, umí snášet námahu, přivykl nejnuznějšímu způsobu života, a to, co nám bývá těžkým břemenem, Slované pokládají téměř za rozkoš. Přešlo velmi mnoho dní, kdy zápasili se střídavým štěstím jedni pro slávu a pro velké a širé císařství, druzí za svobodu a proti hrozbě závislosti.“

Widukind, mnich kláštera Corvey,

ve Třech knihách saských dějin, kniha II,

kapitola 20, druhá polovina 10. století.

„Musíme se vzdát primitivní představy, že dějiny jsou totožné s minulostí, že je historik jen odkrývá a popisuje. Neexistují žádné dějiny mimo knih historiků, historikové je vytvářejí svým psaním znovu. Jejich dějiny neodkrývají pravdu, ale pouze „správnosti“ tím, že se shodují s prameny. Pravdy o dějinách tvoří sami historikové tím, že dějiny vyprávějí jako smysluplné příběhy, jsou v oněch smyslech, ne v dějinách samotných. To ovšem ukládá dějepiscům zvláštní zodpovědnost. Netvoří totiž jenom dějiny národů, ale i národy samotné tím, že jim říkají, čím byly, jsou a koneckonců i být mají.“

Dušan Třeštík

Mysliti dějinami

Paseka, Praha, Litomyšl 1999

AUTOROVA POZNÁMKA

Al-Masūdīho literární dílo svědčí o jeho nevídané znalosti v geografii a historii tehdejšího známého světa. Je škoda, že tyto knihy, byť jsou tak obšírné, jsou pouhými výtažky z jeho ztracených děl.

O jeho knihy, z nichž se dochovaly pouze dvě, byl mezi arabisty a historiky vždy veliký zájem a byly mnohokrát přeloženy, vydány a okomentovány. Al-Masūdī v nich zanechal rozsáhlé a souvislé zprávy o Slovanech. Jsou pro naši historii cenné, protože se týkají především západních Slovanů a knížete Čechů Václava. Přesto jsou v mnoha ohledech, díky přepisovačům, nedořešené, neboť se některé kmeny i jména jejich vládců nepodařilo dodnes jednoznačně identifikovat.

Napsat tento cestopis bylo jako skládat mozaiku ze střípků.

Protože se nedochovalo celé al-Masūdīho dílo, z kterého by se dalo plnohodnotně čerpat, propojil jsem jeho zprávy se zmínkami o západních Slovanech, které se vyskytují i v jiných arabsko-perských textech. Všechny tyto zprávy v sobě ukrývají vzácné informace o dávno zapomenuté materiální kultuře Slovanů. Lze z nich vydedukovat, jak asi vypadaly Čechy v první polovině 10. století v kontextu s děním ve střední Evropě. Při stavbě cestopisu jsem kromě al-Masūdīho díla vycházel i z takzvané Anonymní zprávy pocházející z druhé poloviny 9. století. Ta uvádí takřka všechny národy Slovanů a dochovaly se v ní informace o Svatoplukovi a jeho říši.

Z kompilátorů, kteří z tohoto díla čerpali, jsem použil hlavně prameny z díla ibn Rusty, který svoji Knihu vzácných drahokamů sepsal kolem roku 903, a z Gardīzīho knihy Ozdoby dějin, sepsanou kolem roku 1041. Tito autoři jako jediní zachovali tematickou strukturu Anonymní relace a navíc nekopírují jeden druhého. Dalším pramenem, který jsem použil, je zpráva o Slovanech a Rusech od ibn Fadlāna, člena poselstva k vládci povolžských Bulharů Almošovi v letech 921/922. Ta byla nejprve známá pouze z knihy Zeměpisný lexikon, pod názvem Risala. Později byla objevena ještě další úplnější verze. Některé pasáže ibn Fadlāna mají velmi blízko k textům ibn Rusty a al-Masūdīho. Není jasné, kdo z koho čerpal, nebo zda v tomto období neexistoval nějaký dokument, z kterého čerpali všichni autoři. Do své knihy jsem nemohl nezahrnout i jednu z nejdůležitějších zpráv o Slovanech ve střední Evropě, sepsanou španělským obchodníkem a diplomatem ibn Já’kúbem. Ten někdy kolem roku 965 navštívil Německo a země západních Slovanů. Zprávu napsal na základě svého vlastního pozorování. Ibn Já’kúb zřejmě zkoumal možnosti obchodu s otroky a navázání kontaktů s císařským dvorem. Několikrát se zmiňuje o setkání s císařem Ottou v Magdeburgu. Obsahuje informace o politických, sociálních a kulturních poměrech v prostředí západních Slovanů. Jmenuje jako nejvýznamnější vládce Slovanů obodritského knížete Nakona, polského knížete Měška, bulharského vládce cara Petra a českého knížete Boleslava. Ibn Já’kúbova zpráva se nedochovala. Byla vložena do díla Kniha o královstvích a cestách kde byla rozšířena o údaje z děl ibn Rusty i al-Masūdīho a také o další zprávy z konce 10. a začátku 11. století.

Použil jsem i významná evropská díla od Kristiána, Kosmy, Pešiny, Nestora, Widukinda z Corvey, Šimona z Kézy, Helmolda, Saxona Grammatica a mnoha dalších, kteří zanechali cenné zprávy z dávné historie střední Evropy i vzácné informace o západních Slovanech.

Všechna tato výše uvedená díla al-Masūdīho zprávu o Slovanech podporují, v mnohém citují, rozšiřují nebo doplňují a vytvářejí tak celiství pohled na tehdejší poměry, kulturu i vzdělanost.

Při psaní této knihy jsem vycházel z práce orientalisty, historika a překladatele Ivana Hrbka, který rozsáhlé al-Masūdīho dílo, včetně všech zpráv ostatních arabsko-perských autorů přeložil. Dále pak především z cenných svazků sestavených Dagmar Bartoňkovou a Radoslavem Večerkou a z děl Jána Paulinyho, Ondřeje Zavadila, Jána Steinhübela, Dušana Třeštíka, Nadi Profantové, Martina Profanta a Jana Cinerta.

Text jsem opatřil poznámkovým aparátem. Čtenář má tak možnost porovnávat různé historické autory, teze historiků a to i ty, které jsou v rozporu a seznámit se s mnohdy složitými a nejednoznačnými překlady.

Chci čtenáře na tomto místě požádat, aby následující řádky četli, jako dobrodružnou knihu, okořeněnou poznámkovým aparátem a nikoliv jako dochovaný historický text, přestože vychází v široké míře z al-Masūdīho díla i jiných historických pramenů neméně významných autorů středověkého světa.

O AL-MASŪDĪM

Abū al-Hasan Alī ibn al-Husajn ibn Alī al-Masūdī byl osobností, s kterou se může rovnat jen málokdo z jeho vrstevníků i následovníků.

Vše, co o tomto muži víme, nám vypráví on sám ve svých knihách.

Pocházel z arabské rodiny a za svůj přídomek vděčil svému předkovi Masūdovī, který byl současníkem a druhem proroka Muhammada. Al-Masūdī se narodil kolem roku 896 v Bagdádu, kde se mu dostalo základního vzdělání běžného v islámském světě. Na cesty se vydal v mladém věku. Sbíral převážně zeměpisné a etnické informace. Putoval přes jižní Írán do Indie, navštívil údolí Indu a pronikl i do několika vnitrozemských států. Snad se dostal až na Srí Lanku a plavil se v malajských vodách až k pobřeží Číny. Je nesporné, že poznal pobřeží východní Afriky a ostrovy Zanzibar a Pembu, odkud odplul do Ománu. Procestoval oblasti u jižního Kaspického moře a Zakavkazí. Ve svých spisech zanechal významné zmínky o tehdejší střední Evropě a Slovanech.

Není známo, čím se živil a on sám to nikdy neuvedl. Mohl být obchodníkem, ale stejně tak i vyzvědačem. V navštívených zemích si všímal především hospodářství a vojenství. Nezastával žádný vysoký úřad a ani se neúčastnil vědeckých diskusí a náboženských půtek. Nevynikl ani jako básník nebo literát. Žil střídavě v Palestině v Bastře v Sýrii a v Egyptě. Literární činnost rozvíjel až na sklonku svého života. Jeho spisy jde těžce zařadit mezi dějepisné, zeměpisné či filozofické. Právě díky této své mnohostrannosti si v 19. století vysloužil přídomek Hérodotos Arabů a označení encyklopedisty či polyhistorika. Al-Masūdī zemřel roku 956 ve Fustátu, tehdejším hlavním městě Egypta. Z jeho knih se do dnešních dnů zachovaly pouze Rýžoviště zlata a doly drahokamů a Kniha připomenutí a prověrky.

O KONTAKTECH MEZI ARABY A SLOVANY

Slované představují zvláštní fenomén ranně středověkých dějin arabského světa. Poprvé se setkali již v 7. století. Arabové v té době obsazovali východní provincie Byzance, zatímco Slované se usazovali na Balkáně a ve vnitrozemí Řecka. Byzanci byli nuceni řešit oba tyto problémy současně a to přesídlením Slovanů do Malé Asie, kde měli být využiti proti arabským nájezdům. Tento plán nevyšel, neboť Slované začali přecházet na stranu Arabů. Stejně tak selhala i snaha Justiniána II., který po tažení proti Slovanům a Bulharům přesídlil mnoho z nich na východ Malé Asie, kde z nich postavil několikatisícovou armádu, aby chránila jeho říši. I tito Slované se projevili, jako nespolehliví poddaní a přeběhli k Arabům, kteří je usadili i s rodinami v hraničních pevnostech a zařadili je do svého vojska.

Další kdo se v 8. století pokusil přesídlit Slovany, byl arabský vojevůdce a bagdádský kalif Marván II. Stalo se tak během jeho tažení proti Chazarskému kaganátu do Dagestánu a povodí Volhy. Ale i toto přesídlení několika tisíc Slovanů na Kavkaz bylo neúspěšné a došlo při něm k masakrům.

K zásadnímu kontaktu mezi Slovany a Araby v raném středověku došlo díky importu a exportu exotického zboží, surovin a rozvoji obchodu s otroky. O jeho velikosti svědčí fakt, že v arabštině vzniklo z názvu Slovan (slave) slovo eunuch a v některých západních jazycích splynulo se slovem otrok (esclavo). Temné období budování středoevropských a východoevropských států i jejich neustálé střety bylo zdrojem zajatců, kteří většinou skončili v otroctví. Prodej miliónů otroků do arabských států zajišťovaly rody Otonů, Přemyslovců, Mojmírovců a Rurikovců. Hlavními centry tohoto obchodu byla města Magdeburg, Praha, Velehrad, Řezno a Kyjev. Otroci byli odtamtud převáženi buď na jih do Benátek, nebo na západ do Porýní. Mužští otroci tam byli bez výjimky kastrováni a dále prodáváni do Córdobského chalífátu a do fátimovské državy v severní Africe. (Do severní Afriky měli být po smrti arcibiskupa Metoděje prodáni i někteří slovanští kněží z Velké Moravy. Byzantský císař je však stačil z otroctví vykoupit.) Nekastrovaní otroci a otrokyně byli prodáváni pouze do bagdádského chalífátu a to především z východní Evropy.

Slované se v arabských zemích velmi rychle adaptovali. Na dvoře Fátimovců i córdobských kalifů vytvořili početné komunity. Svoji etnickou a jazykovou svébytnost si tam udrželi po více než dvě století. Slované fungovali jako klientské skupiny, zasahovali do palácových intrik a dosáhli na významná místa ve státní správě i v armádě. Někteří získali veliké majetky a dokonce se proslavili jako autoři básní a teologických děl.

Poslední masivní prodej slovanských otroků ve střední Evropě se udál ve 12. století a to v důsledku dobytí Obodritů Jindřichem Lvem. Prodej s otroky upadl a posléze i zanikl, díky vzniku centralizovaných států v Evropě, vlivu církve a krizí arabského státu.

CESTOPIS AL-MASŪDĪHO POPISUJÍCÍ JEHO ZÁŽITKY V ZEMI ZÁPADNÍCH SLOVANŮ L.P. 928.

O KNIHÁCH

Mnozí se mne ptají, proč miluji knihy.

Proč je sbírám, čtu a proč se namáhám a vkládám vše, co znám a co jsem prožil do písemné podoby.

Má odpověď je prostá.

Kniha je tím nejlepším a nejspolehlivějším přítelem člověka. Najdeš v ní rozptýlení, povzbuzující rady či podivuhodná vyprávění. Nabízí ti současně začátek i konec, mnoho i málo, přítomné i nepřítomné, minulost i současnost, tvary, stvoření a druhy i jejich protivy.

Když pohlédneš do knihy, odmění se ti trvalými požitky. Posiluje tvé srdce, pomůže tvému chápání, rozmnoží tvé vědomosti i tvoji fantazii a představí ti místa, kam se nikdy sám nedostaneš.

Kniha je učitelem, který s tebou hrubě nezachází. Neodmítá ti poskytnout službu a podřizuje se ti na cestách stejně jako i doma. Kniha je užitečná i prospěšná a bez ní by nebylo lidstva.

POČÁTEK

Toto je kniha Abū al-Hasana Alī ibn al-Husajna ibn Alī al-Masūdīho, cestovatele a spisovatele, v níž vypráví, co viděl a zažil v zemích západních Slovanů, o jejich dějinách a způsobu jejich života. Má paměť již slábne a mé síly ochabují z námahy všemožných cest a dalekých putování, které jsem podstoupil po vlnách moří i po povrchu souše. Chtěl bych proto na tomto místě poprosit čtenáře o prominutí v případě shledání nedostatků, neboť vše se již událo velmi dávno.

Kdysi mi jeden mudrc pravil toto:

„Naše Země je kulatá a dělí se na čtyři světové strany – východ, západ, sever a jih. Zemi dále dělíme na obyvatelnou a neobyvatelnou. Obyvatelná část Země se rozprostírá od kraje šesti obyvatelných ostrovů, zvaných Věčné nebo Šťastné^1, jež leží v západním oceánu, až k nejvzdálenější obydlené části Číny a od rovníku na sever až k ostrovu Thúle, který je v Británii. Obydlená část je rozdělena na sedm zeměpásů čili klimat^2. Do prvního zeměpásu patří země Babylón, Churásán, al-Ahwáz, Mosul a Džibál. Druhý zeměpás zahrnuje Sind, Indii a Zemi černých. V třetím zeměpásu leží Mekka, Medína, Jemenn, Tá’if, Hidžáz a přilehlé oblasti. Čtvrtý zeměpás zaujímají Egypt, Ifríkíja, Berbeři a Španělsko. V pátém zeměpásu lze nalézt Sýrii, Byzanc a Horní Irák. Šestý zeměpás je obýván Turky, Chazary, Dailamci a Slovany a v sedmém zeměpásu leží Díl^3 a Čína.“

Děl jsem mudrci, že vše, co mi sdělil znám, že jsem procestoval celý východ i jih a poznal mnohé z míst, o kterých mluvil.

„Znáš západní oblasti šestého zeměpásu?“ otázal se mudrc a já přiznal, že jsem tam nikdy nebyl a slyšel o ní jen velmi málo. Nato mi mudrc děl:

„Jdi k řekám Dunaji a Moravě. U jejich břehů jsou sídla slovanských Němců^4 a slovanských Moravanů^5. Slované svého krále nazývají kníže^6.“

Zatoužil jsem tato místa prozkoumat a podnikl jednu ze svých nejdobrodružnějších životních výprav. Pravdou je, že mne před touto cestou mnozí varovali, leč já to nebral v potaz. Byl jsem tehdy dravý po dobrodružství a chtěl poznat život Slovanů, které známe jako naše otroky.

Tak jak bylo vždy mým zvykem, i v případě této své výpravy, vydal jsem se na cestu, jako člen karavany, jež do oněch odlehlých severských končin světa putovala za obchodem. Cestovat pod záštitou karavan, bylo dle mého názoru, vždy bezpečnější a hlavně pro mne samotného přínosné, neboť jsem se již během putování dozvěděl od obchodníků, jimž karavany patřily, mnohé o národech a zemích, do kterých jsem mířil. Musím však vpravdě dodat, že má cesta ke Slovanům, byla již od prvopočátku jiná, než mé předešlé cesty. Vše začalo při hledání vhodné karavany. Ze všech, které k severu putovaly, jen jedna mířila přímo do zemí západních Slovanů. Neměl jsem tedy možnost výběru a musel se spokojit s tím, co bylo, neboť i tato karavana putovala do této země po více než osmileté odmlce, během které se zabývala obchodem na východě. Žel Bohu, vůdcem této karavany byl stařec jménem Ahmed ibn Musa al-Nizar, muž chtivý a povrchní. Jeho lstivý úsměv, jakým mne obdařil v okamžiku, kdy jsem s ním projednával vše potřebné, byl tím nejjedovatějším úsměvem, jaký jsem kdy zřel. Pravdou je, že mi sliboval, že se v zemi Slovanů setkám s tamějšími knížaty a budu s nimi moci vést hovor, o čem jen budu chtít. Pravil mi, že zná osobně knížata Slovanů, jejichž jména byla tato: Stojgněv, Vratislav, Mojmír^7 a Seimomysl. Já mu příliš nevěřil. Znal jsem mnoho chvástalů, kteří slibovali nemožné. Přec ale jsem mu poděkoval a přijal všechny jeho podmínky a vyplatil mu za to, že budu moci putovat v jeho karavaně, tučný obnos. Když jsem mu peníze předal a on si je přepočítal, naklonil se ke mně a s úšklebkem se mne zeptal:

„Pověz, znáš řeč Slovanů?“

„Ne,“ přiznal jsem bez ostychu, neboť to byla pravda.

„Tak to máš problém,“ rozesmál se al-Nizar chtivě. „Řeč Slovanů není jen řečí onoho národa, nýbrž je to zároveň i řeč obchodníků celého severu^8. Pověs mi, jak se o nich dozvíš, co potřebuješ, když se s nimi nedokážeš domluvit?“

„Co mi tedy navrhuješ?“ zeptal jsem se s obavami, že mne má otázka bude stát další výdaje.

A nemýlil jsem se.

Al-Nizar mi za tučnou úplatu propůjčil po dobu trvání naší cesty jednoho ze svých osobních strážců, Slovana jménem Boris. Byl mi plně k dispozici dnem i nocí a al-Nizar mu, dle dohody, směl přikazovat pouze ve chvílích největší důležitosti. Musím vpravdě poznamenat, že jsem vydaných peněz nelitoval, neb to bylo z jeho strany veliké gesto, kterého jsem si nevýslovně vážil.

Al-Nizar byl velmi podivným kupcem. Jeho karavana se skládala z šesti osobních strážců a patnácti služebných a služebnic. Necestoval s jinými Araby, neb jim nedůvěřoval. Jediným lidem, kterým věřil, byli jeho vlastní otroci. Jeho skupina strážců se skládala výhradně ze slovanských bojovníků. Pocházeli ze západu a byli již na pohled nepříjemní. Jejich jména byla tato: Valomír, Ctibor, Ratimír, Vladan, Mstiš a Boris. Tito muži nebyli otroky v pravém slova smyslu. Díky svým dřívějším službám a svým zásluhám, měli od al-Nizara velikou svobodu v konání. Byli dokonce ozbrojeni meči, sekyrami, štíty a luky. Měli i svá práva, což mnozí považovali za velikou hloupost.9

Avšak al-Nizara názory druhých nikdy nezajímaly, neb je bral za povrchní.

„Tito muži,“ děl mi s vážnou tváří, „pocházejí původem z urozených rodin. Vidíš jejich dlouhé vlasy sahající jim až k ramenům? To je jejich symbol velmožského stavu. Jsou vzdělaní ve víře, knihách i válčení. Během cest mi nejednou zachránili život. Věřím těmto Slovanům víc, než svým vlastním bratrům.“

Boris, kterého mi al-Nizar přidělil, byl statný, asi třicetiletý muž, plný jizev utržených v boji a ostrého pohledu. Byl málomluvný, neb byl rekem, za něhož mluvily činy. K mému údivu, byl stejně jako ostatní z bojovníků nekastrovaný. Al-Nizar kastrované otroky nekupoval, protože je bral jako znehodnocené a on znehodnoceným zbožím ze zásady pohrdal. Podle toho, co jsem zvěděl, býval Boris v minulosti členem palácové gardy. Jak k němu i ostatním hrdlořezům al-Nizar přišel, jsem se nikdy nedozvěděl a ani jsem po tom nepátral.

CESTA

Má cesta se započala počátkem jara roku 928. Tehdy naše karavana opustila Damašek, město obchodu a řemesel a zamířila do dalekých zemí, o kterých jsem až do té doby slýchával pouze z vyprávění. Z Damašku jsme putovali do Aleppa, jež bylo významným obchodním a dopravním centrem. Tam jsem se poprvé setkal s těmi, jež poznali cesty^10. Byli to Židovští kupci, kteří ovládali řeč Arabů, Peršanů, Řeků, Franků, Andalůzanů a Slovanů^11. Tito neúnavní obchodníci procestovali celou zemi, po souši i po moři. Al-Nizar jim však nemohl přijít na jméno, neboť je bral jako soupeře, a děl o nich, že maří jeho obchody. Tito Židé dováželi ze západu eunuchy, otrokyně a mladé otroky, brokát, bobří, liščí a sobí kožešiny a také meče. V Aleppu jsem zřel i Ruské kupce, jak přivážejí z těch nejvzdálenějších zemí Slovanů kožešiny z černých lišek a bobrů i meče. Rusové musí při své cestě platit desátek na byzantské hranici i v zemi Chazarů. Své tovary přivážejí do Bagdádu a říkají, že jsou křesťané a platí tam daň dle počtů hlav^12. Rusové si za tlumočníky vybírají výhradně slovanské eunuchy.

Vpravdě musím poznamenat, že v Damašku i v Aleppu jsme se zdrželi dohromady více jak osm týdnů, neboť tam al-Nizar pořizoval zboží, s kterým chtěl obchodovat se Slovany. Když konečně pořídil vše, co chtěl, vydali jsme se na cestu do Cařihradu^13. Při pohledu na ono město, jsem si uvědomil jeho velikost i modernu a pokrokové myšlení. Cařihrad byl do jisté míry nezávislý na politickém dění v říši. Vpravdě jsem usoudil, že byl i městem, které v mnohém převyšovalo Córdobu.

O Cařihradu sdělím toliko:

Je to město ležící v průlivu, který jej omývá ze dvou stran, na východě a na severu, přičemž jeho západní strana přiléhá k pevnině. Tam je Zlatá brána, pokrytá bronzovými deskami. Město má na západní straně několiké hradby s citadelou. U průplavu je jen jedna hradba, má však četné bašty, věže a velkou citadelu. Cařihrad má též mnoho bran vedoucích k moři i pevnině a v okolí stojí mnoho kostelů.

Ale i přes jeho velkolepost jsem se v něm necítil dobře, neb to bylo město nezdravé, s velmi proměnlivými teplotami a díky svému položení, mezi dvěma moři, trpělo nadmírou vlhkosti. Proto jsem také přivítal, když jsme Cařihrad po dvou dnech opustili a vydali se na daleký severozápad. Naše další cesta byla dlouhá a vedla do Korutanského Villachu, který se rozprostíral na řece Drávě. Z Villachu jsme pokračovali do Lince. Stál na Dunajské stezce. Toto město bylo trhem a celnicí severu. Al-Nizar od místních zvěděl, že spory mezi králem Jindřichem a bavorským vévodou Arnulfem přerostly v boje^14. Kníže Vratislav obávající se silného Jindřicha, ukončil spojenectví s Arnulfem, což pobouřilo Maďary, kteří proti Jindřichovi dlouhá léta válčili, rozvázali s ním spojenectví a vytáhli proti němu do boje. V této válce s Maďary kníže Moravanů prchl k Sasům a pán Prahy, kníže

Vratislav, zahynul^15. Namísto něho nyní vládne Bohemii i Moravě jeho nejstarší syn Václav^16. Tento kníže se prý nestavěl k prodeji otroků přívětivě a potíral jej tvrdými poplatky.

Al-Nizara to velmi rozmrzelo, leč nahlas o tom nepromluvil jediného slova.

V Linci jsem o Dunajské stezce zvěděl toliko:

Je spojnicí se všemi končinami světa. Rozbíhá se od západu k východu. Napojuje se na ni mnoho stezek, které vedou do všech jižních zemí. V Linci se na ni napojuje cesta^17 vedoucí do Slovanské země Bohemia^18, z Vídně zase na stezku Jantarovou^19, jež protíná zemi Moravanů a pokračuje k severu. Dunajská stezka se směrem na východ větví na horní vedoucí přes Bratislavu^20 a Nitru^21a na dolní vedoucí do Ostřihomi a Vacova. Obě větve se poté opět spojují v jednu stezku, která pokračuje až do Kyjeva, který je kupeckou křižovatkou severu. Tato východní část stezky společně s Jantarovou byla však v době mého putovaní jen těžce průchozí, neboť jí ovládaly hordy maďarských nájezdníků a novousedlíků^22. Al-Nizar se v Linci nezdržoval a naše karavana se vydala po Dunajské stezce na západ k městu Pasovu.

O SLOVANECH

Důvodem proč al-Nizar pokračoval k Pasovu, byli Maďaři^23. Od Borise jsem o nich zvěděl toto:

Vládce Maďarů se nazývá Kenda^24 a vlastní dvěstětisíc jezdců. Maďaři mají též vladaře, který jim radí a usměrňuje je. Nazývá se gylas^25 a Maďaři uposlechnou vše, co jim přikáže ohledně boje i obrany^26. Maďaři jsou uctívači ohně. Oblékají se do brokátu a jejich zbraně jsou ozdobené zlatem a stříbrem. Když se ženich uchází o nevěstu, musí si ji vykoupit svatebním darem dle svého bohatství. Jeho velikost poté sdělí rodičům nevěsty, kteří se poté rozhodují, zda mu dceru za ženu dají či nikoliv. Pokud se rozhodnou, že ano, pozve otec nevěsty otce ženicha k sobě a daruje mu deset kožešin zabalených do koberce. Teprve poté otec ženicha předá otci nevěsty slíbený svatební dar a přivede synovi jeho nevěstu.

Většina Maďarů má stany. Kočují a hledající obživu a pastviny. Jejich kraj je veliký a široký. Když začne zima, spěchají k řekám, kde přezimují a chytají ryby. Během zimy vedou války se sousedními Slovany i Rusi^27, a když některé zajmou, odvezou je k pobřeží Černého moře a tam je prodají, jako otroky v byzantském přístavu jménem Kerč. Maďaři jsou mocný národ, nepřístupný a velmi udatný. Proto si také podrobili všechny sousední národy. Když roku 924 vytáhli muslimové, vedení eunuchem Thamalou, na Byzanc, přispěchala jim v Benátkách na pomoc skupina Maďarů, tvrdíc, že jejich král se zdržuje nedaleko. To také dokazuje, že jejich vojska dospěla až k Středozemnímu moři.

Tázal jsem se Al-Nizara, zda by nám při cestě z Lince na sever do Slovanské země hrozilo od Maďarů nebezpečí. Leč i když jsem se to od něj pokoušel několikrát vyzvědět, odpověď z něj nevyšla a dále nás vedl na západ k Pasovu. Vpravdě musím na tomto místě uvést skutečnost, že si mne Al-Nizar po celou dobu naší cesty nevšímal, neb jediné co jej zajímalo, byl zisk z obchodu. Byl jsem pro něj méně než vzduch. Tato jeho lhostejnost, kterou projevoval i k Borisovi, a to od okamžiku kdy mi ho pronajal, mne zpočátku rmoutila. Leč časem jsem si zvykl a byl jsem za to rád, neb mne díky tomu počal Boris akceptovat, jako svého pána. Dokonce mi začal i důvěřovat a na mé přání mne během dlouhé cesty učil řeči Slovanů a mnoho mi o nich sdělil. Dozvěděl jsem se, že on sám pochází ze země sjednotitelů slovanských kmenů^28. Narodil se prý do doby, kdy byla moc a sláva těchto sjednotitelů narušena v důsledku svárů mezi nimi, nepřízni počasí a vpádu Maďarů do jejich země. Tyto všechny příčiny vedli nakonec k pádu jednoty a k válkám, díky čemuž on sám skončil v otroctví^29. Boris byl mužem nejen na pohled drsným, ale i vzdělaným a nevídaně zcestovalým.

O západních Slovanech pravil toto:

Země Slovanů se rozprostírají od Středozemního moře až k severním oceánům. Dříve to byli kočovníci. Pak si však zabrali svá území a bydlí v nich dodnes. Tvoří rozličné kmeny, které vedou mezi sebou války. Mají své krále, z nichž někteří se hlásí ke křesťanství směru jakobitskému^30, jiní však nemají žádné knihy a neřídí se žádnými náboženskými zákony. Všichni Slované sídlící od západu k východu a od severu a částečně i ti, kteří sídlí na jihu, byli dříve jednotní. Nyní vládne nad každým jejich národem vlastní král či kníže. Vládcem Bulharů je car Petr^31, vládcem Kyjeva je Igor^32, vládcem Bohemie a Moravy je nyní Václav, králem severu Siemomysl^33 a králem nejzazšího severu Stojgněv^34.

Do země Bohemia, kam máme nyní namířeno, jsme vždy vstupovali z Pasova do Řezna a do Magdeburku, tak jako nyní. Odtud jsme procházeli podél pevnosti Kalbe, která je od Magdeburku vzdálena deset mil. Od Kalbe to je dvě míle do pevnosti Nienburk, jež je vystavěn na řece Sále z malty a kamene. Z Nienburku cesta pokračuje podél židovské osady^35 a podél pevnosti Wurzen ležící na řece Muldě a od ní je to dvacet pět mil k okraji hlubokého lesa, který od okraje až ke svému konci měří čtyřicet mil a rozprostírá se po nesjízdném a pustém pohoří. Zde je postaven dřevěný most přes bažiny. Za pustým lesem se vstupuje do města Prahy, sídla Vratislavova syna. Toto město je vystavěno z kamene a vápna a je největším městem obchodu^36. Přicházejí sem z Krakova a Kyjeva Rusové a Slované se zbožím. Arabové, Židé a Maďaři v Praze obchodují a vyváží odtamtud otroky^37, cín a různé kožešiny. Václavova země je nejlepší zemí severu a nejvíce zásobené v potravinách. Vyrábí se tam sedla, uzdy a tlusté štíty, kterých se v těchto zemích užívá.

Král Stojgněv vládne na nejvzdálenějším severozápadě^38. Sousedí s ním Dánové. V jeho zemích je lacino a jsou bohaté na koně, kteří jsou odtud vyváženi do jiných zemí. Bojovníci jsou zde vyzbrojeni štíty, přilbami a meči. Stojgněvův hrad se nazývá Grad, tedy Velký hrad. Stojí na jezeře se sladkou vodou, a jižně od něj se nachází pevnost. Takovým způsobem budují Slované většinu svých hradů^39. Zajdou na louky, které jsou bohaté na vodu a houštiny, a vytýčí si tam kulaté nebo hranaté místo. Pak dle svého uvážení kopou do země a vytěženou hlínu použijí na upevnění fošen a kůlů do tvaru hradeb a hradebních věží. Kopou a staví, dokud nedosáhnou požadované výšky zdi, v které pak vytýčí na jednom místě otvor pro bránu. Za ní postaví pro vcházení a vycházení dřevěný most. Z hradu Grad je to k oceánu jedenáct mil. Nepřátelé vnikají do země Stojgněva těžce, neb je plná luk, houštin a močálů^40.

Co se týká země Siemomysla, je to ta nejrozlehlejší země severu. Jejím bohatstvím je obilí, maso, med a ryby. Seimomysl platí z daní žold svým vojákům, kterých má na tři tisíce. Sto z nich se silou vyrovná tisícovce protivníků. Poskytuje jim oblečení, koně, zbraně a vše co potřebují^41. Kdykoliv se někomu z vojáků narodí dítě a je jedno, zda je to chlapec nebo dívka, vyplatí tomu dítěti také žold. Když dítě doroste, vyplácí za něj svatební dar. Pokud jde o chlapce, tak otci nevěsty, pokud jde o dívku, tak jejímu otci. Pokud má otec dvě nebo tři dcery, znamená to bohatství, kdežto chlapec je příčinou bídy.

Se Siemomyslem sousedí na severu Prusové, kteří mají svoji vlastní řeč a jsou nesmírně stateční. Pokud je napadne nepřátelské vojsko, nikdo z nich nečeká posily a vrhá se ihned do boje. Nestará se o nic a o nikoho, jen seká mečem, dokud nepadne nebo nepřítele nezabije.

Na jih od Siemomyslova království a na východ od království Vratislavova syna se rozkládá země Moravanů. Z této země povstali, jak již bylo zmíněno, zakladatelé Slovanské říše^42, kteří dali všem vlastní písmo i víru^43. Dříve v době jednoty byli Moravané početnější než Byzanci a byli opravdu zvláštním národem. Vládl jim vládce, jehož přezdívali náčelník náčelníků^44. Byli to největší válečníci a obchodníci severu. Nyní mají Moravané málo koní, bojují pomocí oštěpů, štítů a kopí. Stavějí pevnosti, kde tráví zimní měsíce a rovněž se v nich ukrývají před nepřáteli. Jejich vody tečou po povrchu země a nemají podzemní kanály. Moravané se převážně zabývají zemědělstvím. Nemají vinice, zato mají hojnost medu. Jejich země je bažinatá, a proto jsou proti nim vedeny války výhradně v zimě^45. Tento kmen je nejstatečnější a nejbystřejší ze všech Slovanských kmenů.

Na východě žijí Slované, kterým vládne kmen jménem Rus^46. Tento kmen, jenž je znám také jako Varjagové^47 vládne všem východním Slovanům z města Kyjeva^48. Králem Rusů je nyní Igor. Rusové jsou bojovní a rozpínaví, což zapříčinilo, že pokud chtějí obchodovat na území Byzanců, musí zaplatit daň.

Slyšel jsem též, že na západě od Rusů leží město žen. Vlastní pozemky a otroky. Otěhotní-li zdejší ženy s otroky, a pokud se jim poté narodí chlapec, zabijí ho. Ženy tam jezdí na koních, vedou války a jsou odvážné a statečné^49.

Na západě od města žen žijí Slované, kteří se nazývají Veleti. Bydlí v hustých vlhkých bažinatých lesích. Mají veliké město u světového oceánu, které má dvanáct bran a jeden přístav. Nemají žádného krále, nevládne jim žádný jednotlivec. Vládnou jim jejich stařešinové.

Na jihu od všech těchto Slovanů, žijí nejznámější z nich Bulhaři. Bulhaři nosí úzké šaty, na kterých mají opasky a na nich mají nasazené zlaté a stříbrné koule. Jejich králem je Petr I. Bulharský. Má velikou moc, nosí na hlavě korunu, má své sekretáře, zapisovače, správce a na základě zákonů poroučí a zakazuje. Bulhaři ovládají jazyky a překládají Evangelia do jazyka slovanského, protože to jsou křesťané. Car Petr prý tvrdí, že křesťanství přijal poté, co oblehl město Cařihrad a jeho král mu šel vstříc, a aby jeho město nelehlo popelem, obdaroval Petra dary. Dal mu za manželku svoji dceru a nabídl mu křest. Pravdou však je, že je tato historka výmysl, neboť křest přijal již jeho dávný předchůdce.

Toto je tedy vše, co jsem od Borise o Slovanech zjistil, dříve než jsem se do jejich zemí dostal.

Je nutné, abych doplnil ještě jedno zjištění, které mi sdělil samotný al-Nizar.

Slované jsou odvážní a útoční. Nadevše milují svobodu^50. Dokud byli jednotní, nešlo je porazit. Obývají země bohaté na úrodu, jsou výteční řemeslníci i obchodníci. Jejich zboží putuje po souši i po moři do celého světa. Jejich vládci nemají trůny, nýbrž stolce umístěné ve velikých sálech. V nich rokují, jako v sedle koně. Vládci Slovanů putují po své zemi ve velikých vozech na čtyřech kolech. Ve čtyřech rozích těchto vozů jsou postaveny mocné trámy, ze kterých visí na silných provazech nosítka, vyšívaná brokátem, takže sedící v nich nepociťuje otřesy vozu. Slované bojují s Byzanci, Franky, Lombarďany a jinými národy, a tyto války jsou vedeny se střídavým štěstím^51.

V PASOVĚ

Naše karavana dorazila do města Pasova ležícím na soutoku tří řek. Je městem biskupů a současně i křižovatkou karavan. Stojí ve východofranské říši. Vládl mu v době mé cesty král Jindřich^52.

V Pasově jsem zvěděl, že hranice Maďarů začíná na řece Emži. Ti díky svým loupežným výpadům východní obchod zprostředkovaný Dunajskou stezkou znemožňují. Z Pasova vedou do země Slovanů dvě stezky. Karavany se z Pasova vydávají buď přímo k severu anebo se musí přebrodit přes největší zdejší řeku Dunaj a napojit se na prastarou stezku odkud se lze dostat na východ. Tato stezka se nazývá Solnou, neboť hlavním artiklem, který se přes ni vozí do zemí Slovanů, je sůl, ježto oni mají tohoto minerálu nedostatek. Slované ji používají nejen k dochucování svých jídel, ale i ke konzervaci masa a jiných potravin. Sůl je do Pasova dovážena ze solných ložisek po řekách a odtud je dopravována do zemí Slovanských na hřbetech koní. Tento minerál není však jediným artiklem, který se od dob Maďarského záboru východní Panonie po této stezce převáží. Krom soli se po ní do zemí Slovanů přepravují drahé látky, jantarové perly, jižní plody, koření a víno. Opačným směrem pak proudí ze zemí slovanských do Pasova a dále do celého světa obilí, chmel, med, pivo, medovina, vlna a kůže.

Jak jsem již zaznamenal, Boris mi vypověděl, že měl al-Nizar ve zvyku putovat dál z Pasova na sever do Magdeburku a dále přes zemi Stojgněva přímo do Prahy, Znojma, Olomouce^53 a Krakova^54. Osud tomu však chtěl, že se al-Nizar v Pasově doslechl další zlé zprávy, a to o svárech mezi severními Slovany a králem Jindřichem. Jindřich nechal zpevnit hraniční hrady a za pomoci hraběte Siegfrieda z Merseburku^55 a jeho hrdlořezů a lapků nejenže zhoubně škodil Slovanům 56, ale i ohrožoval kupecké karavany. Vše, co al-Nizar zvěděl, jej donutilo v Pasově setrvat dva dny, během nichž se rozhodoval, co dál. Pravdou je, že mi tím alespoň umožnil toto město lépe poznat a seznámit se s místními lidmi. Avšak jediný poznatek, který jsem zde získal a později si potvrdil i během další cesty, byl ten, že zdejší lidé i všichni lidé severu jsou těmi nejšpinavějšími národy světa. Myjí se jen dvakrát do roka a šaty si nikdy nečistí a nosí je tak dlouho, až se rozpadnou na hadry^57.

V té době se mi rovněž událo toto:

Seděl jsem v krčmě a zapisoval si své poznatky z dosavadní cesty, když tu ke mně přisedl jakýsi neznámý muž a pravil:

„Proč maříš čas zapisováním?“

Jeho otázka mne vpravdě překvapila, neb jsem byl zvyklý psát během svých cest.

Odvětil jsem mu:

„I Bůh ví, že knihy jsou užitečné, neb pravil: Přednášej, vždyť Pán tvůj je nadmíru štědrý, ten, jenž naučil perem, naučil člověka, co ještě neznal.“

On mi na to odvětil:

„Moudrost hledej v srdci a ne v knihách, neb co nemáš v hlavě, není ti k ničemu. Musíš mít dobrou paměť a vše si v ní uložit.“

Oponoval jsem:

„Prorok pravil: Své vědomosti si upevněte písmem.“

Leč on děl:

„V knize je pouze písmo, které dovede k vědomostem ty, co je čtou. Ti co je píší, musejí nejdříve vědomosti získat. Nejprve si něco zapamatuj a až poté si to zapiš. Tak svůj poznatek uschováš v písmu. Pokud bude tvůj poznatek plnohodnotný pro ostatní, tak každý, kdo si jej opíše a přečte, něco se dozví a vzpomene si přitom i na tebe. Avšak to, co prožiješ a poznáš, si zapamatuj především ty ve své hlavě, protože je jen tvůj a rozšiřuje tvé obzory vědění.“

Poté se muž zasmál a děl mi, že člověk, který během cesty píše, stráví tuto cestu psaním, nikoliv rozšiřováním svých vědomostí a objevováním neznáma. Vpravdě byl onen muž cestovatelem. Prozkoumal celý severovýchod a vyprávěl mi o některých pozoruhodnostech, které tam zřel.

Vypověděl mi toto:

„Putoval jsem zemí povolžských Bulharů a zřel v jejich krajině kosti obrů Ádů, které Bůh vyhubil bouří, protože mezi sebe nepřijali jeho posla. Pod zemí se v jejich blízkosti dají nalézt i kly, které jsou bělejší jako sníh a těžší než olovo. Neví se, z jakého zvířete pocházejí. Vyvážejí se odtamtud do Churasánu, kde se z nich vyrábějí hřebeny, skříňky a mnohé jiné věci, které se podobají těm, jež se vyrábějí ze slonoviny. Slonovina je však oproti nim křehčí^58. Poté jsem cestoval k Tmavému moři^59 do kraje, jež se nazývá Jugra^60. V létě je v této krajině den tak dlouhý, že tu slunce nezapadá čtyřicet dnů. V zimě tam zase vládnou dlouhé noci a liškám, zajícům i vlkům tam v tomto období zbělá srst. Po souši se k nim lze dostat pouze po celoročně zasněžených pláních a to jen za pomoci sněžnic. Obchod tam probíhá tak, že kupec položí svůj tovar na zem, označí ho svojí značkou a odejde. Když se po nějakém čase vrátí, najde u své značky vyměněný tovar. Když ho potřebuje, vymění jej za jiný. Když ne, nechá ho tam. Nikdo z nich druhého nepodvede. Lidé v těchto krajích nevedou války a nepoužívají žádná tažná zvířata. Mají husté lesy a mnoho medu. Žije tam mnoho sobů, které lidé loví pro jejich kožešiny a maso. Navrátil jsem se nazpět do země povolžských Bulharů a od nich pokračoval v cestě plavbou na lodi po Slovanské řece^61. Tato řeka je tmavá, přesto sladká a čistá. Namísto ryb v nich žijí velicí černí hadi^62. Řekou jsem proplul zemí Slovanů k Lesnímu národu^63. Muži tohoto národa si holí brady, sídlí u břehů řek a loví bobry. Každých deset let se prý u nich rozšíří čarodějnictví. Staré čarodějnice v těch časech učí mladé ženy čarovat a kazí je. Chlapi tam proto chytají všechny staré ženy a házejí je do řeky, aby poznali, zda jsou čarodějnice. Ty stařeny, které se potopí pod vodu, nechají, ty co se nepotopí, jsou čarodějnice a chlapi je spálí. Lesní národ platí daň povolžským Bulharům. Uctívají stromy, kterým se klanějí. Byl jsem i v zemi Maďarů a zřel tam divoké býky veliké jako slony. Lidé je tam loví. Jsou to pozoruhodná zvířata. Kůži z jednoho býka dovedou odtáhnout jen dvě silné muly a jeho hlavu přitom musí vézt na voze. Má výtečné maso, velké a dlouhé rohy, podobající se sloním klům^64.“

Seděl jsem s tímto mužem dlouho do noci a rozprávěl se s ním o mnoha věcech. Leč pak jme se, k mé nevoli, museli rozloučit a jít si každý svojí cestou.

Al-Nizar se nakonec rozhodl, že trasu naší cesty změní a vydá se ke Slovanům od jihu po Solné stezce. Vpravdě jej toto rozhodnutí dvakrát netěšilo, neboť byl zvyklý uzavírat dobré obchody s knížaty Obodritů, bratry Stojgněvem a Nakonem a s Tugumírem, jenž byl knížetem Lutických Havolannů^65. Avšak neměl na výběr a tak jsme stejně, jako mnoho jiných obchodníků překročili v Pasově řeku Dunaj a po Solné stezce jsme po dvou dnech putovaní skrz Hyrkánský les 66konečně dorazili do země Slovanů, jež nese od dob římských jméno Bohemia.

V ZEMI SLOVANŮ

Tvrzení většiny znalců, kteří se kdy Slovany zabývali, je že tento národ patří k potomkům Mádaje syna Josefa, syna Noeho. Od Noeho prý odvozují svůj původ a u něho se zbíhají jejich rodokmeny^67 .

Vědom si této skutečnosti stejně jako informací, které jsem získal od Borise a al-Nizara, předpokládal jsem, že jsou všechny národy Slovanů bohaté a honosné. Avšak v povodí říčky Volyňky, kam nás Solná stezka zavedla, jsem poznal, že je mé smýšlení přehnané a zkreslené.

Na obranu všech Slovanů musím však poznamenat, že jsou v obchodování s námi tak zběhlí a jsme pro ně tak známí, že nereagují, jako jiné národy, které na nás pohlížejí skrz prsty, nebo se nad námi neoprávněně povyšují, či žijí v představě, že je naše kůže uměle obarvena do hněda. Neboť nikdy jsem se při pobytu mezi Slovany nesetkal s těmito ani jinými narážkami ba naopak, nás vždy brali jako sobě rovné.

Slované v povodí Volyňky se některými nazývají Volyňané. Toto své pojmenování odvozují od hradiště Volyň, jež nese jméno po oné říčce. Tento národ je velmi chudý. Všechna zdejší sídla jsou zničena a lidé tu žijí v prostých zahloubených domech^68. Tyto domy nejsou příliš veliké, stěny mají postavené z propletených konstrukcí vymazaných hlínou a jejich střechy jsou slaměné.

Slované mají takový zvyk:

Když postaví dům, zabijí psa a pohřbí jej pod podlahou domu, neb věří, že pes má magickou moc ochrany. Pes je tedy pro Slovany krom hojného domácího zvířete i stavební obětinou. Dalším jejich hojným domácím zvířetem je kočka.

Boris mi o kraji Volyň pověděl, že byl v dřívějších dobách mezi Slovany dominantní, vážený a bohatý. Tímto krajem vedla krom Solné stezky ještě stezka panonská vedoucí do polabského Srbska. Stávala tu v blízkosti sebe čtyři pevná hradiště, která měla za úkol střežit bezpečnost v tomto kraji. Leč během zničení Mojmírovy říše Maďary a jejich následným útokem na Sasko, byl celý zdejší kraj i s hradišti zničen a vypálen. Tímto způsobem tu zanikla sláva a s ní i bohatství. Zbyla jen bída. Protože zde nevládne ani žádný kníže, neb všichni v oněch bojích padli, spadá tento kraj pod nadvládu pražských knížat^69.

Zdejší lidé, stejně, jako všichni západní Slované, s nimiž jsem se setkal, jsou snědé pleti a černých vlasů, zatímco světlý typ je u nich poměrně vzácný^70 .

Oděv prostého lidu je následující:

Muži se oblékají do hrubých spodních košilí, vyrobených z režného nebo běleného lnu a svrchních košil. Nazývají je rubáše a čechly. Na ně si nasazují kabátce, které mají přepásané látkovými opasky s železnými přezkami. Jejich kalhoty jsou vlněné, volné ale nepříliš široké na lýtkách stažené řemínky. Ženy se oblékají do dlouhých lněných košil, předních či zadních zástěr a různých svrchních sukní či kabátce. Na nohy si obouvají boty podobné krbcům, kterým říkají též škrpály, nebo dřeváky, či boty vyrobené z kůže a postoly vyrobené z lýka. V zimních měsících, které jsou tu velmi chladné, přesto ne smrtelné, nosí slovanští lidé kalhoty vyhotovené z vlny nebo ovčí kůže, které zapínají na knoflíky. Na nohy si omotávají onucí a obouvají na ně válenky vyrobené z plsti. Na hlavách nosí čapky či klobouky a to, ať ploché tak i špičaté. Barva jejich oděvů je šedá či bílá anebo přírodně barvená na červeno, černo, zeleno a žluto.

Zdejší lidé se živí zpracováváním dřeva, z něhož vyrábějí převážně vědra, čutory, misky, korbely, naběračky a lžíce. Používají k tomu nástrojů, jakými jsou dláta, nebozezy, pořezy a hoblíky. Dalším způsobem jejich obživy je zemědělství a chov ovcí. Nejvíce pěstují proso a při jeho setí praví:

„Pane, který nás živíš, dopřej nám bohatou úrodu^71.“

Jeden místní muž, s nímž jsem dal, s pomocí Borise, do řeči, mi sdělil, že zde sadbu provádějí ve dvouročním období a to na jaře a v létě. Díky tomu mají dvojí žně. Žel Bohu jsem se toho od něj víc nedověděl, neb pro al-Nizara, byli Volyňané nezajímavým lidem, s kterým nemělo cenu obchodovat a tudíž se s ním i jakkoliv zdržovat. Proto mi také, velmi důrazně a hrubě přikázal, abych jeho karavanu nebrzdil.

POHANSKÁ SVATYNĚ

Al-Nizarovo chování se mne velmi dotklo. Namítal jsem, že nejsem žádným obchodníkem nýbrž cestovatelem, kterého zajímá, jak žijí cizí národy.

„Co ty víš o cestách?“ zasmál se pohrdavě al-Nizar.

Nejspíš jsem na něho musel nepřiměřeně zvýšit hlas, neb se stalo, že dal al-Nizar příkaz zastavit karavanu a poté ke mně přistoupil obstoupen svojí slovanskou gardou. Pravdou je, že se od něho jeho muži nikdy na krok nevzdálili, jen pokud jim to on sám nařídil. Doprovázeli jej všude a byli neustále připraveni použít zbraně, aby ho chránili. Jejich přítomnost v mé blízkosti a al-Nizarovo opovržení ve tváři ve mne vyvolávalo obavy o svůj život. Naštěstí bezdůvodně, neboť al-Nizar nebyl z těch, kteří ihned zabíjejí.

Jediný kdo stál bokem a toho všeho se neúčastnil, byl Boris. Celou dobu nás pozorně sledoval s přimhouřenými víčky a poklepával si prsty na jílci meče. Nemohu to sice tvrdit s jistotou, ale zdálo se, že je na mé straně a je připraven mne bránit.

„Alláh, chraň všechny, kteří se s tebou spolčí,“ křikl na mne al-Nizar vztekle. „Já jsem obchodník. To je mé živobytí. Zabývám se v těchto krajích především nákupem otroků a to těch nejlepších. Má stará cesta, kterou jsem zvyklý cestovat, je neprůchodná. Jsem proto nucen jít jinudy. Musím se vydat do Prahy cestou, kterou z ní odcházím k jihovýchodu na Moravu přes Znojmo a Olomouc a poté pokračuji do Krakova. Už tak jsem přišel o obchod se Stojgněvem. Tato cesta je pro mne nevýhodná neb při ní ztrácím čas. A právě proto spěchám, chápeš?!“

„Tuto informaci, že chceš mezi Slovany pobýt ve spěchu, jsi mi měl ovšem sdělit na začátku,“ zatvářil jsem se kysele.

„Alláh zadrž mé ruce,“ křikl opět al-Nizar. „O změně cesty jsem rozhodl až v Pasově, vzpomínáš?“

To byla sice pravda, nicméně já se tak netvářil. Důvodem proč jsem tak učinil, byl ten, že se mne jeho chování a okřikování velmi dotklo. Jak vidno, na al-Nizara to zapůsobilo neb se již více nehádal. Jen rezignovaně zakroutil hlavou a dodal: „Pokud tedy chceš, vzdaluj se od karavany. Ale pamatuj, že my nezastavujeme a na nikoho nečekáme.“

Al-Nizar se otočil a dal se v doprovodu svých mužů na odchod. Když míjel Borise, který nás po celou dobu sledoval z povzdálí, něco mu řekl, aniž by se na něho jakkoliv podíval. Boris se jeho slovům pousmál a zakroutil hlavou.

Když jsem se ho zeptal, co mu al-Nizar pravil, odvětil mi toto:

„Děl mi, že pokud se mi náhodou ztratíš, nemám tě hledat.“

Od okamžiku naší pře, jsme s Borisem cestovali až na samém konci karavany. Nechtěl jsem toho povrchního chamtivce vidět natož slyšet jeho odporný hlas.

Jeli jsme rozsáhlou rovinou, jejíž dominantou byl jakýsi prazvláštní útvar. Tvořil jej vysoký sloup, ukotvený v zemi, který měl tvář podobnou lidské. Kolem něj byly rozmístěny malé sošky a za nimi stály další vysoké sloupy; všechny ukotvené v zemi^72.

Zeptal jsem se Borise, co je to za prazvláštní místo. Odpověděl mi, že je to slovanská svatyně, místo kde vládnou pohanští bohové^73.

Zřel jsem poté muže, který kolem nás projel na koni, jak k tomuto místu míří. Když k němu dorazil, sesedl ze sedla. Z vaku vytáhl chléb, maso, cibuli, mléko a medovinu. Přiblížil se k veliké soše, poklonil se jí a pravil:

„Ó, Pane, přijel jsem z veliké dálky a mám v úmyslu tu obchodovat. Mám sebou dvacet pytlů obilí, devět sudů s medovinou a deset sudů piva.“

Muž po těchto slovech začal klást chléb, maso, cibuli, mléko a medovinu, před tento největší dřevěný sloup a přitom říkal:

„Přináším ti tyto dary a prosím tě, abys mi seslal do cesty kupce s mnoha hřivnami, šátky, dináry a dirhami, aby ode mne nakoupil zboží za mnou stanovených podmínek a aby se neprotivil tomu, co řeknu.“

Poté muž odešel od sochy, naskočil na koně a dal se na odjezd.

„Co to prováděl?“ ptal jsem se Borise, neboť jsem nebyl v jazyce Slovanů dostatečně zběhlý a nerozuměl jsem všemu, co onen muž říkal.

„Prosil bohy, aby mu pomohli v dobrém obchodování,“ odvětil mi Boris. „Leč víc ti o tom říct nedokážu, neb pocházím ze země křesťanské a v modlářství se nevyznám.“

Zatoužil jsem pochopit konání onoho muže a poznat jeho zvyky v tomto ohledu. Rozhodl jsem se tedy, že se za ním vydáme a požádáme ho o vysvětlení.

VYPRÁVĚNÍ O SLOVANSKÝCH SVATYNÍCH

Kdysi jsem od jednoho mudrce slyšel o svatyních a chrámech Slovanů toto:

Jeden chrám byl prý postaven na jedné z nejvyšších hor světa. Jsou i zprávy o architektuře, uspořádání kamenů, o pohyblivém stroji umístěném na vrcholu a uváděném do chodu při východu slunce. Byly tam prý drahokamy a umělecká díla, která zvěstovala budoucnost a varovala před obraty osudu ještě před jejich uskutečněním. Jiný chrám byl prý postaven jedním z jejich největších vládců na Černé hoře. Kolem něj prý ze země vytékaly zázračné prameny. Modla uctívaná v tomto chrámu

byla obrovská socha starce držícího v ruce hůl. Pod jeho pravou nohou byly prý podoby různých druhů mravenců, zatímco pod levou nohou byly sochy ptáků s černým peřím, jako jsou havrani a vrány, a také sochy podivných lidí. Další chrám se tyčil na hoře obklopené moiským zálivem. Byl postaven z bloků červeného a zeleného smaragdu. Uprostřed měl mohutnou kopuli, pod níž byla umístěna modla, která měla končetiny zhotovené ze čtyř drahých kamenů, zatímco její hlava byla vyrobena z ryzího zlata. Naproti této soše stála pak jiná socha představující mladou dívku, jež nabízela hlavní modle oběti a vonné látky^74.

Pravdou je, že jsem těmto tvrzením nikdy nevěřil a bral jsem je za přehnané až fantastické. Když jsem však na vlastní oči spatřil ono velmi neobvyklé a prazvláštní kultovní místo, začal jsem těmto tvrzením věřit. Protože jsem chtěl poznat nejen smysl oněch sloupových model, ale i zjistit něco dalšího o slovanských modlách, vydal jsem se rychle za mužem, kterého jsme u těch soch potkali. Když onen muž zjistil, že jej pronásledujeme, obrátil koně proti nám a křikl:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mezi Slovany.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.