MARKO HAUTALA

BÁBA MOTYKA

KUOKKAMUMMO

Copyright © Marko Hautala & Tammi Publishers, 2014

Original edition published by Tammi Publishers, 2014

Czech edition published by agreement with Marko Hautala and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland

This work has been published with the financial assistance of

Translation © Linda Dejdarová, 2016

ISBN 978-80-242-5279-7

Dokud budou kapitálem společenství

nahromaděná nenávist a neúcta,

lidé z nich budou neustále čerpat,

a ony tak nadále ponesou ovoce.

RENÉ GIRARD: Násilí a posvátno

MOTYKA A BÁBA

CHCETE VĚDĚT, co bába Motyka dělá? Zabíjí děti.

Je stará jako samo moře a nebe. Plíží se v lesích na pobřeží, mezi balvany a za padlými stromy, jde po špičkách na bosých, hubených nohou jako norek. Každý, kdo bez dovolení vstoupí na její pozemek, umře nebo zešílí. Bába Motyka čeká, až se někdo, kdo mluvil příliš sprostě, opozdí za ostatními, odskočit si na malou, napsat esemesku, prohlédnout si motýla nebo zachránit ptáče. Bába Motyka čeká, a jakmile se k ní otočíte zády, zasekne vám motyku mezi lopatky takovou silou, až vám vyrazí dech a z nohou se vám vytratí cit.

Pak vás obrátí.

Vyplázne černý jazyk.

Má skoro knírek.

Pak je s vámi ámen.

Možná sní vaše srdce. Vyrve vám ho z hrudi motykou, i kdybyste byli ještě naživu. Zahrabe ho do země a čeká, dokud srdce trochu nezčerná. Pak ho rozžvýká bezzubými dásněmi. K zubní protéze se nesníží. Někdy jí to zabere i hodinu. Zavře oči. Myslí na minulost a na to, jak dřív bylo všechno lepší.

Ví o všem, co se v lesích Suvikylä děje. Podle pachu pozná, kdo je kdo. Když větří ve vzduchu, vypadá jako liška, která se načichala benzínu.

Dívá se, jak se v oknech paneláků svítí, jak v nich poblikávají televizní obrazovky a pohybují se lidské stíny, jimž šeptá různé oplzlosti, vy to ale nikdy nezaslechnete. Nikdo ji ani nezahlédne, pokud se sama nechce ukázat. Dokáže stát tak bez hnutí, že si jí lidé nevšimnou, i když koukají přímo na ni. Je tu už tak dlouho, že je k nerozeznání od nádorů na stromech. Jakmile na procházce v lese nebo na pobřeží ucítíte zatuchlý puch sklepa, dejte se na útěk. Žádné ohlížení, rovnou nohy na ramena.

Byla v Suvikylä už před paneláky, řadovými domky i vilami boháčů na konci ulice Patteriniementie, a všechny je nenávidí. Jsou moc rovné a od jejich zdí se odráží ozvěna. Ona k nim chodí jenom v noci, jde pomalu a hrbí se jakoby v křečích.

Ale v lese dokáže zadržet dech i na celou hodinu. Někdy leží na jednom místě tak dlouho, až jí na ramenou začne růst mech a larvy jí nalezou do pusy, protože si myslí, že tam leží nebožtík. Pak bába zakašle a larvy honem prchají.

Jednou se jeden mladý Hagert vracel opilý domů pěšinou na pobřeží. Všiml si na jednom stromě boule, o které věděl, že tam dřív nebyla. Řekl: „Hele, neschovávej se tam, nebo tě rozpářu jak krysu.“ Boule se nehýbala, a tak cikán Hagert vytasil z boty kudlu a čekal. Sedl si na kraj cesty a rozhodl se čekat, dokud se boule nepohne. Když se ráno vzbudil, boule byla ta tam, ale Hagert měl v puse zmuchlaný papírek, ve kterém byly tři mléčné zuby a vzkaz:

Rozkrysu jak pářu.

Od té doby se žádný z místních cikánů po setmění nepohyboval jinak než autem. Přeběhli jeden po druhém k parkovišti a naskákali do starého mercedesu, ze kterého pak vykukovali zapařenými okýnky.

Bába Motyka nenávidí elektrické lampy. Hnusí se jí tak moc, že je někdy večer slyšet její křik a klení, jako by řval někdo, kdo si dávno vykřičel hlas.

Bába Motyka láme shnilé kousky dřeva a sdírá mech z balvanů. Přibíjí veverky k pařezům, každý podzim jich houbaři několik najdou. Drozdí hnízda ničí tak brutálně, až vzduchem lítají krvavá pírka.

Na její pozemek nikdo nesmí. Nikomu nezapomene žádné muchlování a pusinkování, nejde jí z hlavy, dokud se bába neusmíří prolitím brusinkově rudé krve.

Pije hnědou břečku z vodního kanálu a vaří si z ní kávu. Ve sklepě má tisíc sklenic černého mléka. Proto má úplně černý jazyk. Nikdo neví, co to černé mléko je, ale ona z něj žije, díky němu nikdy neonemocní, i kdyby snědla muchomůrku jízlivou, a pro zábavu splétá lana z živých zmijí.

Jednou ji kdosi zahlédl v ranní mlze, jak na takovém laně táhne kanálem loďku plnou zmijí, a pod nimi sebou škubalo nějaké dítě, kterému ale nebylo vidět do obličeje.

Sama do loďky nikdy nenasedne, protože má strach z vody, jenom té hnědé v mělkém kanále se nebojí. Do moře nevleze, ani kdyby byl celý břeh v plamenech. Moře je pro ni noční můrou. Nesnese ani jeho pach. Přesto nedokáže odejít. Jenom sám čert ví proč.

Večer po setmění ze sebe umí udělat malou holčičku. Stáhne kosti k sobě a skrčí páteř, takže se zmenší o třetinu. Motyku nechá někde pod kamenem a ukazuje se na břehu rybářům. Dětským hláskem jim nabízí mezírku, že prý se o tom nikdo nemusí dozvědět.

Několik chlapů později popsalo, že má mezi nohama něco jako pusu, která mumlá, saje a pomlaskává. Člověk pak musí na polikliniku, kde se všichni podivují těm zvláštním bacilům pod mikroskopem.

V době, kdy se do paneláků nastěhovali první Somálci, bába dlouho po večerech prskala u parkoviště na kraji lesa. Když chytila první somálskou holku, nechala ji naživu a divila se, co je to zač, ještě tmavší než ta její káva uvařená z hnědé břečky. Sebrala jí šátek, držela si ho proti větru na obličeji, stála čelem k moři a čichala vůně bazarů tak dlouho, až se té holce podařilo utéct. Později jich bába Motyka chytila ještě spoustu. Zjistila, že zevnitř mají jejich srdce stejnou barvu, všechna zčernají a změknou tak, že si s nimi vytrénované dásně poradí.

Somálci před ní nejsou v bezpečí. Ani Arabové.

Ani nikdo jiný, kdo neprokáže úctu a nepřinese dary na ostroh, protože na něj jeho hrozně přísná víra dělá ty, ty, ty.

Občas, když je někdo sám doma, rodiče kdesi na návštěvě nebo na karaoke, bába si otevře vchod do domu paklíčem ze zvířecích kostí a zazvoní na zvonek. V kukátku je vidět policie, ale jakmile otevřete, stojí tam bába a vyplazuje na vás jazyk.

Pak je s vámi ámen. Čeká vás temná cesta.

Jediný, kdo je před ní v bezpečí, jsou cikáni. Nikdo neví proč.

Snad s ní ten Hagertovic kluk uzavřel nějakou dohodu. Rozkrysu jak pářu.

Nikdo netuší, co tím myslela. Třeba se jenom dobře bavila.

Možná Hagerty zabila všechny do jednoho, protože najednou zmizeli. Odstěhovali se, tvrdil kdosi, ale kdo ví? Co když jsou jejich srdce v brambořišti?

Většinou ale zabíjí jenom děti, které sešly z cesty. Které si myslely, že internet a učitelé vědí, jak se má člověk chovat. A že můžou čmuchat, kde se jim zlíbí.

Bába se plíží přes kameny na pobřeží, zastaví se, kolébá se ze strany na stranu jako rákosí a větří s otevřenou pusou, až jí jde od bezzubých úst pára.

Občas se pohybuje tak rychle, že od motyky odletují jiskry, kdykoli s ní zavadí o balvany. Jednou za bouřky někdo viděl mezi stromy pruh světla. Dospělí tvrdili, že to byl kulový blesk, ale ti nemají o ničem ani ponětí.

Jakou asi barvu má její vlastní srdce? Srdeční sval, který pumpuje a svíjí se v křečích už kdovíkolik set let. I její krev je jistě hustá a pomalá, jako borůvková marmeláda v hadici.

Proč má otevřenou pusu?

Čichá zároveň nosem i ústy? Nebo ochutnává? O jejích očích jsem se ještě ani nezmínil.

Vypadá, jako by byla slepá, ale není. Vidí ve tmě.

Anebo už je v Suvikylä prostě tak dlouho, že i bez vidění ví, kde se co nachází. Kromě toho, co je nové. Parkoviště, paneláky, řadové domky, vily boháčů. Možná proto je nenávidí. Rovný asfalt, lesklé okenní tabulky, ozvěny.

Anebo je opravdu slepá.

Ale na tom nezáleží. Důležitější je se ptát: Proč křičí na moře?

Proč mu zpívá?

Proč chodí venku v bouři? Proč odsud neodešla?

Skutečně něco střeží? Vězní snad moře její duši? To nikdo neví.

Ani vy to nevíte.

Potřebujete vědět jenom to, že bába Motyka zabíjí děti. Ale nemyslí to zle. Zabíjí pouze ty, které si to zaslouží. Ona tohle místo chrání. Bez ní by to tu bylo stejné jako kdekoliv jinde. Jako sídliště Ristinummi, betonová Hervanta v Tampere nebo slumy východních Helsinek.

Měli byste ji slyšet, když brečí. Je jako dítě, kterému se utopila máma. Nebo jako máma, které se utopilo dítě. Z toho nářku běhá mráz po zádech.

Proto o bábě Motyce nikdy nežertujte.

Buď o ní budete mluvit vážně, anebo vůbec. Posmívejte se při jarní bohoslužbě nebo na konfirmačním táboře faráři, který ráčkuje nebo si čuchá k prstům, ale o bábě Motyce ani muk.

Jestli o ní začnete zpívat, budete toho litovat víc, než že jste jednou opilí přede všemi brečeli, anebo že jste omylem poslali fotku orálního sexu na mámin mobil. Bába na vás vyplázne jazyk, do zad vám zasekne motyku a vaše srdce zahrabe do brambořiště.

Představte si bábu Motyku, jak to vaše srdce z brambořiště vyhrabává. Jak vzpomíná na minulost, na to, jak dřív bylo všechno lepší, jak vy nevíte nic o životě ani o tom, čím vším ona prošla.

Vaše srdce neumře, přestože ho bude žvýkat bezzubými dásněmi a pomlaskávat. Je v něm uvězněná vaše vlastní duše? Čert ví, já se jenom ptám. Ale jestli ano, co se s ní stane, když ji bába Motyka spolkne?

Člověk by měl vyzkoušet všechno, dokud je mladý, ale tohle ne.

Ať už je to cokoliv, kvůli čemu bába Motyka truchlí, vy to nechcete vědět.

Její nitro je tak temné, že by i slepec prosil o světlo. V něm nemá cenu brečet.

Uvnitř je jenom Noc Časožrout a zatuchlý puch sklepa. Tam je pozdě čehokoliv litovat.

KÁZÁNÍ SKONČILO, ale mlíčňáci ani nehlesnou.

Veleknězova motyka dopadne na betonovou podlahu s tupým zaduněním.

Rozsvítí se baterka.

Mlíčňáci přivírají oči, vypadají, jako by se právě probudili. Velekněz má na sobě otrhanou, mechově zelenou nepromokavou bundu. Rukávy a lem jsou plné červených skvrn. Všichni vědí, že to není opravdová krev, ale přesto mají strach.

Velekněz namíří baterkou na ně.

V jejím světle se krčí šest mlíčňáků, z nichž Kázání právě udělalo mazáky. Oční panenky se stahují leknutím. Stíny na zadní stěně rostou. Jsou jako šest větších a starších postav, jejich dospělé stíny.

Velekněz se postaví. Musí se opřít o podlahu, nohy má sezením zdřevěnělé. Maska mu na obličeji plandá.

Mlíčňáci jeden po druhém líbají rezavou čepel motyky. Někteří ji ještě olíznou, prý to nosí štěstí. Někdo se zahihňá, ale hned zase zmlkne. Po polibku se Velekněz ke každému zvlášť skloní a do ucha mu pošeptá jméno. Mlíčňáci vědí, že toho člověka mají hlídat. A nikdo neví, kdo je čí Hlídač. To vyjde najevo jedině, pokud se všechno podělá a někdo se prořekne. Tehdy musí Hlídač splnit svou povinnost a viníka potrestat.

„Nikdo nepromluví,“ řekne Velekněz. „Nikdy.“ Všichni jeho slova jednohlasně zopakují.

Nikdo nepromluví. Nikdy.

„Jděte.“

Velekněz se vrátí na své místo a sedne si. Baterka zhasne. Po jeho bundě zůstane na sítnici zelenavý obrys. Když člověk zamrká, obrys sebou zaškube.

Oni vstanou a tápají ve tmě, vrážejí do sebe a stěžují si na znecitlivělé nohy, až konečně najdou dveře atomového krytu. Dveře jsou těžké a ve tmě není snadné je otevřít. Příliš mnoho rukou se sápe po klice. Ty ruce mají naspěch. Nohy zrovna tak. Kdosi zakopne na prahu. Někdo zakleje. Jiný se chraptivě zasměje. Kdosi rozsvítí světlo na chodbě. Poslední za sebou zavře dveře.

Než dveře krytu zapadnou, ten poslední v klínu světla z chodby zahlédne Velekněze.

Shrbená sedící postava, která hledí před sebe. Maska je gumová, teď je to zřetelně vidět. Přesto, těsně předtím, než dveře zaklapnou, se zdá, jako by maska byla nádor na zlomeném kmeni stromu.

TAJEMSTVÍ SAGAL JUSUFOVÉ

„TO BYLO PĚKNĚ nechutný,“ pošeptala Mira Sagal, když se z atomového krytu bloku A dostaly na čerstvý vzduch.

Sagal byla jediná dívka, která směla držet Miru za ruku, aniž by jim někdo nadával do leseb. Ostatní už odešli směrem k ostrohu, kde hodlali slavit, ačkoliv byl všední večer. Pochechtávali se, dělali si legraci a předstírali, že jsou v pohodě. Jaký jako mazáci, a tak dále. Sagal sama měla pocit, jako by ji někdo probudil z noční můry. Z roztěkaných pohledů ostatních bylo vidět, že se cítí stejně. Oni se nicméně dokázali navrátit do obyčejné reality rychleji než Sagal.

Všichni se dívali na Miru, čekali na její reakci. Nikdo se neodvážil vyslovit na Kázání jakýkoliv názor, dokud Mira nevynese svůj rozsudek. Ta je ale pouze vyzvala, aby ji a Sagal nechali o samotě. Miru vždycky všichni poslechli. A Sagal záviděli, protože se jako jediná odvažovala mluvit s ní otevřeně. Byla jediná, na kom Miře záleželo.

„To teda jo,“ odpověděla Sagal a ohlédla se. „Já se bála, že mi někdo ve tmě šáhne na krk a já se rozkřičím. Řvala bych tak nahlas.“

Sagal viděla, že na chodbě paneláku zhasla světla.

„Děláš si srandu?“ zeptala se Mira. „Myslela jsem tím nechutně trapný, pro malý děti. Já se celou dobu bála tak akorát, že se rozchechtám.“

Přerušila zapalování cigarety, aby se ujistila, zda Sagal mluví vážně. Když se přesvědčila, že ano, zasmála se téměř naštvaně. Takhle se obvykle smála, když hrozilo, že se Sagal před ostatními zesměšní nějakým pitomým muslimským názorem. A za muslimské názory považovala Mira cokoliv, s čím ona – a tím pádem ani nikdo jiný – nesouhlasila. Teď u toho ale nikdo jiný nebyl.

„Jak se můžeš bát něčeho takovýho?“ Mira zvýšila hlas.

„Byla to báchorka pro děti. Pusa v rozkroku a kdovíco ještě. Perverzní. Trapný a perverzní.“

Sagal pokrčila rameny a založila si paže na prsou. Zírala na vchodové dveře paneláku. Vpravo od ní se ozvalo škrtání zapalovače.

V krytu Sagal sevřela Miře ruku. Mira stisk opětovala. Sagal zavřela oči, přestože to v takové tmě nemělo žádný efekt.

„A ta maska,“ procedila Mira skrz rty sevřené kolem filtru. „Tak trapná. Nejdřív halda nadšených řečí, a pak nějaký takovýhle… kecy o norcích. Co to vůbec je, norek? A nádor na stromě?“

Norek je šelma nebezpečná hlavně pro ptáky, a nádor je deformace na poškozeném stromě, pronesla Sagal v duchu, nahlas však neřekla nic.

Cigaretu ucítila v nose dřív, než jí kouř vlétl do zorného pole. Vítr jej hned odvál. Sagal ustoupila o krok dozadu, aby jí nenačichl šátek. Máma by si zápachu z cigaret okamžitě všimla.

„A vůbec, já Velekněze poznala,“ řekla Mira už klidněji. Sagal se k ní otočila.

„Fakt?“

„Jasně,“ zasmála se Mira. „Byl to Tuure. Ten, co pere šprcky.“

„Cože?“

„Pere šprcky. Tuure Aulanko z bloku B. Jednou svýmu tátovi šlohnul gumu, protože se neodvážil jít si koupit vlastní. Vypral ji a pověsil ji sušit v koupelně. Jonna zašla k němu si to s ním rozdat, když byli jeho rodiče v Medvědí noře. Odskočila si na záchod a viděla tu šprcku viset na kolíčku na šňůře. Zeptala se Tuureho, co to jako je, a on jí to řekl. To víš, že se málem neudržela. Musela mi to zavolat ještě na chodbě.“

„Aha.“

Mira chvilku mlčela. Pak se postavila před Sagal.

„Co je s tebou?“

„Nic,“ odpověděla Sagal a dívala se mimo Miru. Poslední dobou se čím dál méně odvažovala podívat Miře do očí. Mira sledovala její pohled, otočila se.

„Na co to koukáš?“ Sagal vzdychla.

„Proč nevyjde ven?“ zeptala se.

„Kdo?“

„Velekněz. Ten Tuure.“

Mira pokrčila rameny a naposledy potáhla z dohořívající cigarety.

„Možná za ním zapadl zámek,“ řekla. „Dobře mu tak. Ať si tam sedí s tou svojí gumovou maskou a nafukuje tátovy šprcky. Debilní báchorka. Ansku předem strašila, jak jí ještě teď naskakuje husí kůže, když si na to vzpomene – tak strašný že to Kázání je. Pěkná bábovka. Vždyť už chodí do devítky, a prý se pořád ještě bojí.“

„Zůstal tam ve tmě sám,“ pronesla Sagal.

Chvilku trvalo, než Miře došlo, že mluví o Veleknězi.

„Asi jo,“ odvětila a na chvilku se zamyslela. „Anebo bydlí ve stejným domě a šel domů o dvě patra výš.“

„Nebydlí. Sama jsi říkala, že bydlí v béčku.“ Mira se ušklíbla.

„No, zněl jako Tuure, co já vím? Do obličeje jsem mu neviděla.“

Sagal ještě chvíli hleděla do chodby, pak přikývla.

„Určitě bydlí v tomhle domě,“ prohlásila a odfoukla popel, který jí vítr navál na šátek. „Musím jít.“

„Ty nejdeš na ostroh?“ Jistě že by ráda.

„Ne,“ odpověděla Sagal. „Musím jít. Uvidíme se ráno.“ Už chtěla odejít, ale Mira ji chytila za rameno.

„Řekni, že ses doopravdy nebála?“ zeptala se.

Ve vlasech obarvených na černo se jí blýskaly krůpěje deště. Vítr vanoucí od pobřeží přinesl vůni moře. Z jakéhosi důvodu si ji Sagal spojila s kapičkami v Miřiných vlasech. Zavrtěla hlavou.

„Nebála.“

„Promiň, že jsem se ti smála,“ omluvila se Mira. V očích, které se leskly za žhnoucím uhlíkem, byla vidět upřímná obava. Sagal to tak potěšilo, že se usmála.

„Neměj z toho noční můry. Byla to jenom pitomá historka. To my tady prostě tak děláme. Navzájem se strašíme a tak, ale myslíme to jenom dobře. Abysme všichni patřili do stejný party. Pamatuješ, co jsem ti říkala o Iidě?“

Sagal přikývla.

„Jak jsme ji vystrašili na pěšině na pobřeží?“

„Jo.“

„Čekali jsme na ni snad tři hodiny, ale stálo to za to.“ Sagal mlčela.

„Tady se to prostě tak dělá,“ vysvětlila Mira. „Různý žertíky. A když se staneš obětí nějakýho žertíku, víš, že jsi jednou z nás. Ne?“

„Ale jo.“

„No a teď jsi se stala obětí žertíku v Pohádkovým sklepě. Nemá cenu si z toho dělat hlavu. Já se o tebe postarám.“

„Já jsem se nebála,“ řekla Sagal.

„Vážně ne?“

„Vážně. Ale i tak díky. Dobře se bavte.“

„Pokusíme se. Ale nezapomeň. Když budeš mít noční můry, zavoláš mi a já u vás zazvoním klidně i uprostřed noci.“

Sagal se usmála.

„Budu si to pamatovat.“

„A zavoláš mi.“

„Zavolám.“

„Ale fakt, jsem u vás za dveřma rychlostí blesku. Pak tvůj táta zase řekne, co ty chce ty uplně blazen?“

Sagal se zasmála.

Mira vyndala z pusy cigaretu a objala Sagal. Všechno strašidelné se náhle vytratilo. Otec Miru nesnášel. Pořád byla při penězích. Nové oblečení, nový telefon, nová barva vlasů. Podle otce to bylo špatné znamení, protože její matka byla samoživitelka a nezaměstnaná. Kde na to bere? Nájmy neustále rostou, tak odkud ty peníze má?

Sagal by mohla v Miřiných vlhkých vlasech spát. Voněly podivnými chemikáliemi, zatuchlým kouřem a vědomím toho všeho, o čem Sagal sama nevěděla dost. Mira ji políbila na tvář a odešla.

Sagal kráčela směrem ke svému vchodu, dokud neviděla, že je Mira pryč. Když z náprsní kapsy vytahovala mp3 přehrávač, do nosních dírek jí stoupl cigaretový pach z načichlého šátku. Přehrávač byl menší než krabička zápalek a vedl z něj kabel s tlačítky na konci. Sagal jej protáhla rukávem. Celou dobu se bála, že si ho Mira všimne. Nebo někdo jiný, i když ve tmě nikdo nic neviděl.

Sagal pohlédla k oknu jejich bytu. V kuchyni se svítilo, ale máma s tátou byli nejspíš v obývacím pokoji a mladší bratr v posteli. Starší bratr přijde domů, až se mu bude chtít. Kluci si směli chodit, jak se jim zlíbilo. Co nevidět si otec všimne, kolik je hodin, a poručí mámě, aby Sagal zavolala.

Sagal omotala kabel kolem přehrávače, sevřela ho v dlani a strčila do kapsy. Na chodbě bloku A byla i nadále tma. Před vchodem vítr proháněl listí. Sagal udělala krok vpřed, ale ještě sama nevěděla, zda jde na parkoviště, nebo zpátky do krytu. Myšlenka na tu druhou možnost vyvolala bodavou vlnu, která jí přeběhla od lopatek do paží. Byla to směs vzrušení a hrůzy, jako když se člověk ponoří do studené vody. Sagal se vydala přímo kupředu. Neotočila se. Pak už stála před vchodem do bloku A a dívala se na vlastní odraz ve skle dveří. Za ní se kolébaly téměř holé větve stromů. Vypadalo to, jako by se jí pokoušely mozolnatými prsty ukrást šátek. Sagal přistoupila ke sklu tak blízko, jak jen to šlo, aniž by se ho dotkla nosem.

Schody vedly dolů do temnoty, v níž se nedalo rozeznat nic než světlý obdélník dveří do sklepa. Sagal svírala přehrávač a uvažovala, jestli by ho mohla hodit do kanálu. Mřížkou by prošel. Příští liják by ho odnesl pryč. Krysy by se divily, co to je, snažily by se to rozkousat. Voda by pronikla dovnitř a zničila každičký zvuk, který v něm byl uložený, až by zbylo pouhé ticho a to, co Sagal neudělala. Sagal sebou trhla, když ve skle před ní bliklo světlo.

Okamžik trvalo, než si uvědomila, že je to odraz. Zadržela dech a obrátila se. Byla si jistá, že jí přímo do obličeje bude mířit baterka.

Prostranství bylo prázdné. Na parkovišti stálo auto, Sagal na zlomek vteřiny zahlédla vyhasínající světlo, než reflektory auta úplně potemněly. Údery srdce jí burácely až v ušních bubíncích. Sagal v kapse stiskla kousek umělé hmoty obalený tenkým drátkem. Světla auta znovu nezablikala, jen dál slepě zírala.

Sagal se rozhlédla kolem, podívala se přes rameno. Prázdné prostranství před paneláky, několik osvětlených oken jako písmena ve scrabble. Za ní temná chodba. Sagal se vydala přes prostranství na parkoviště. Vrzání štěrku pod botami se odráželo od zdí hlasitěji než obvykle. Znělo to cize. Cizí nohy, cizí ruka držící teplý, hladký kousek plastu. Cizí dívka.

Na parkovišti řidička natáhla paži, aby odemkla dveře na straně spolujezdce. V autě se rozsvítilo tlumené světlo. Sagal se neodvážila znovu rozhlédnout, otevřela dveře auta a nasedla si.

„S čím jsi tak otálela?“ zeptala se žena nervózně. „To ses tam chtěla vrátit?“

Sagal byla cizí dívka v cizím autě, které vonělo cize, nově.

„Jen klid,“ řekla žena a dotkla se jejího ramene. „Nic se neděje.“

Mp3 přehrávač se octl v ženině ruce. Sagal si všimla, že žena odmotává kabel neklidnými pohyby.

„Vy nejste od policie,“ hlesla.

Ženin pohyb na zlomek vteřiny zpomalil, když do přehrávače zapojovala sluchátka.

„Ale jsem,“ odpověděla roztržitě se sluchátky v uších.

„Nejste. Policie by něco takovýho po nikom nechtěla.“

„Hm.“

Z ženina pohledu bylo zřejmé, že neposlouchá Sagal, ale je ponořená do zvuků ukradených v atomovém krytu.

„Ohlásím vás na policii,“ pokračovala Sagal.

Žena si vytáhla sluchátka z uší a nechala je spadnout do klína.

„Co to povídáš, prosím tě?“

„Řekla jsem to bráchovi. Zeptala jsem se ho, jestli ještě prodává.“

Žena mlčela. Možná ani nedýchala.

„Od posledně nic neudělal. Žádná policie po něm jít nemůže.“

Žena se rychle nadechla, ale tím to skončilo.

„Vodíte mě za nos, a já z toho budu mít problémy.“

„Žádný problémy mít nebudeš,“ ujistila ji žena. „Mohla bys mít, kdyby ses vrátila do toho krytu. Bála jsem se o tebe, když jsi šla zpátky.“

Sagal si odfrkla.

„Vy nejste od policie. A ještě míň se o mě bojíte. Jste lhářka.“

Žena chvilku mlčela a zjevně přemýšlela. Proč se Sagal vrátila, když jí bylo jasné, že žena není od policie?

„Sagal, poslyš.“

„No?“

„Bylas moc statečná.“

„Jste určitě z nějakýho bulvárního plátku nebo –“

„Pracuju na výzkumu,“ přerušila ji žena. „A tobě nic nehrozí. Děkuju ti…“

Žena vylovila z peněženky bankovky a podala je Sagal.

„To je pro tebe.“

Sagal ani pohybem nedala najevo, že by si peníze hodlala vzít. Jejich šustění jí připomnělo Miru, která byla vždy při penězích, ale Sagal své ruce ovládla. Předním sklem auta viděla přímo na vstupní dveře. Větve stromů se ohýbaly a kolébaly se před vchodem.

„Promiň, že jsem ti lhala,“ dodala žena, ale Sagal ji neposlouchala.

Bylo zvláštní si uvědomit, že ještě před chvilkou před těmi dveřmi stála. Žena upustila bankovky Sagal do klína. Chvíli tam ležely. Sagal otevřela dveře od auta. Podvědomě bankovky sevřela v ruce, když je poryv větru málem odfoukl. Jakmile za sebou zavřela, motor okamžitě naskočil.

„Pěkně děkuju,“ ucedila Sagal, když se auto s trhnutím rozjelo. Zastrčila bankovky do kapsy a otřela si dlaně do bundy.

Stála sama ve větru, který zvedal do vzduchu všechno, co bylo lehčí než dřevo, a pro zábavu tím vířil po asfaltu. Sagal věděla, že ženu na policii nenahlásí. Nikdy nic nenahlásila. Nesouviselo to s přistěhovalectvím, ale se skutečností, že bydlela na Patteriniementie. Pokud zde někomu podpálili auto, nemělo cenu to někam hlásit. Když člověk popošel o sto metrů dál, ke garážím řadových domků, a rozbil někomu přední sklo, policie přijela. A pokud člověk pokračoval ještě padesát metrů a hodil někomu kámen do okna, policejní auta přijela dvě. Táta říkal, že Patteriniemenie je jako jejich předměstí v Somálsku před válkou, jenom hřejivější a studenější zároveň.

Jak Sagal kráčela přes parkoviště zpátky na prostranství před domy, sevřela ruku v kapse v pěst a připomněla si, že umělohmotné zařízení je pryč. Žádné důkazy. Peníze mohla mít odkudkoliv. Myšlenka fungovala dobře, dokud jí vítr nevmetl do tváře cosi lepkavého a šustivého. Jako nějaký hmyz, který si spletl člověka s rostlinou. Sagal vykřikla a setřásla si z ruky vlhký javorový list. Utřela si obličej a vyplivla smítka z úst. Fuj.

Zvedla zrak a všimla si, že v okně v druhém patře bloku A stojí postava. Zdálo se, že se dívá na ni.

Sagal znovu ucítila to zvláštní svrbění. Teď vycházelo odněkud níž.

Nedívá se na tebe, řekla si. Ten člověk nic neviděl. Sagal se snažila myslet na zítřejší školní den, na čekání na autobus a na páchnoucí dech uzívaných lidí kolem. Ona si ústa vždy přikrývala, když zívala. Na její jazyk a zuby se nikdo dívat nemusel, ani čichat její dech.

Sagal se vydala rozhodným krokem ke svému vchodu.

Když v dlani ucítila chladnou kliku dveří, ještě se obrátila a pohlédla k bloku A. Na chodbě se rozsvítilo. Sagal se ulevilo. Velekněz nejspíš stoupal po schodech. Úplně normální týpek, ten, co pere šprcky. V igelitce motyku a gumovou masku. Sagal možná Tuureho zahlédne ráno v autobuse, třeba se mu zrovna rozbilo kolo nebo skútr. Otevřela dveře a rychle vklouzla dovnitř.

Cestou k vypínači si broukala. Zavadila o něco nohou.

Trhla sebou a pohlédla na zem. Levá bota se jí do čehosi zamotala. Když Sagal zatřásla nohou, ozval se gumový, pleskavý zvuk. Setřásla předmět a zacouvala. Zadržela dech a couvala tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že se předmět sám od sebe nepohybuje.

Byla to beztvará světlá hromádka uprostřed podlahy. Mezi ní a oranžově žhnoucím světýlkem vypínače. Sagal na to civěla jako na zvíře, které předstírá, že je mrtvé. Uvědomila si divný gumový pach, který jí vnikl do nosu hned, jak vešla do vchodu.

Ten, co pere šprcky, pomyslela si a sama sebe ujišťovala o absurditě myšlenky, že by světlá hromádka mohla být kondom. Měla roztřepené okraje a byla děravá a –

Sagal zavadila pohledem o cosi v rohu napravo od vypínače. Zelený chumel působil jako zhroucený člověk bez hlavy a nohou. Na stěně zůstaly tmavé protáhlé skvrny v místech, kde bunda klouzala po zdi na podlahu.

Sagal podvědomě pohlédla ven. Ve stejném okamžiku světlo na chodbě bloku A zhaslo. Sagal to nepřipadalo jako náhoda, ale jako varování, tajně naplánované znamení. Sagal byla špatný, zlý člověk. Nikdo neprovedl nic tak špatného jako ona, protože ona zradila Miru a všechny ostatní.

Miru, o které si myslela špatné věci. Vůni jejích vlasů vdechovala příliš hluboce. Špatný, zlý člověk.

Koutkem oka zachytila pohyb a podívala se ven, směrem mezi přístřešek s grilem a velký balvan. Balvany na prostranství před domem a v lesích Suvikylä v ní vždy vyvolaly pocit hlubokého osamění, který naháněl hrůzu. Jako by zdánlivě věčné domy představovaly jen kulisu na jakési vzdálené planetě, kde bylo zcela marné očekávat od kohokoliv jakékoliv porozumění. Ve školní učebnici viděla obrázek povrchu Marsu. Tak se někdy cítila. Tak osaměle. Ten obrázek by si mohla zarámovat.

Venku někdo stál.

Sagal si uvědomila, že na postavu hledí už nějakou dobu, aniž jí došlo, že je to člověk. V zelené bundě. S divným obličejem.

Nádor na kmeni stromu.

Provádíme si žertíky.

Sagal obrátila pohled k chumlu na podlaze, pak na to druhé v rohu. Jak mohly být maska a nepromokavá bunda tady, když zároveň byly –

Sagalin telefon se rozezvonil a ona vykřikla. Pitomě, roztřeseně. Přitiskla si obě ruce na ústa a rozhlédla se. Taková ostuda. Zapomněla na všechno ostatní. Najednou se děsila pouze toho, že i postava s maskou stojící venku slyšela skrz sklo její výkřik.

Telefon vyzváněl v prázdné chodbě. Jeho zvuk nevyvolal žádný pohyb. Kdo by ho slyšel, na temné chodbě?

Sagal spustila ruce z úst, obrátila se k postavě stojící venku. Vzpomněla si na masku a chumel v rohu a byla si jistá, že to celé někdo narafičil, aby ji ponížil. Někdo zjistil, jak odporného skutku se dopustila. Teď už to věděli všichni.

Hlavně klid.

Každý si myslí, že ho všichni ostatní neustále hlídají, řekla jednou Mira. Pomyšlení na Miru jí hned dodalo odvahy. Vylovila z kapsy telefon, podívala se, kdo volá, a přijala hovor.

„Ahoj mami.“

„Kde jsi? Hodin už je –“

„No jo, vždyť už jsem na chodbě.“

„To je dobře. Táta se o tebe bojí.“

„Už jdu.“

Sagal ukončila hovor a cítila, jak se jí zklidňuje dech. Matčin hlas a myšlenka na Miru zaplašily strach. Sagal chvilku nehnutě stála a zírala na postavu venku. Jakým právem ji takhle strašili? Pak šla ke vchodovým dveřím a otevřela je.

Vítr jí ochladil tvář a odvál pach gumy.

„Co jsem vám udělala?“ zavolala Sagal na postavu. Postava neodpověděla.

„Já se vás nebojím,“ řekla. „I Mira se vám a těm vašim trapárnám směje.“

Postava stála nehybně, ale Sagal nezaváhala. Kráčela čím dál rychleji. Matčin hlas ji šimral v uších.

„Budu si dělat, co se mi zachce.“

Napravo od ní se otevřely dveře bloku B. Sagal to dodalo ještě víc odvahy. Lidé venčili psy, odcházeli na noční směnu, vraceli se z hospody. Domy byly plné obyčejných lidí, kteří by nenechali pitomé kluky strašit mladé holky. Matky, otcové, mladší sourozenci, kteří jim na Vánoce dávali drobné dárky, přestože věděli, že Sagalina rodina Vánoce neslaví.

Také v bloku A se otevřely dveře. Sagal tím směrem pohlédla. Chodba byla temná, ale ve skle se odrazilo světlo lampy z parkoviště.

Ode dveří někdo kráčel rozhodným krokem směrem k ní. Možná viděl venku stát postavu v nepromokavé bundě s maskou na obličeji.

„Snaží se mě vystrašit,“ zavolala Sagal na přibližující se postavu.

Žádná odpověď. Krok se však zrychloval.

Sagal se podívala napravo. Od bloku B k ní kráčela další postava. Vlastně už nekráčela, téměř běžela.

Sagal zadržela dech a obrátila pohled přímo před sebe. Okraj bundy pleskal ve větru. Maska visela nakřivo, jako by se chystala každou chvíli spadnout. Zdála se na obličej toho člověka příliš velká. Pokud to tedy byl člověk. Sagal vytanul na mysli strom, boule na něm a nakonec strašák do zelí. Snažila se zahlédnout nohy té postavy, ale místo nich viděla pouhou černotu. Možná bunda a maska visely na hrábích opřených o kámen. Možná to byla past.

Sagal se zastavila. Otočila se.

Napravo i nalevo panelák, před ní panelák. Tři kvádry ve větru. V každém z nich osvětlená okna, blikot televizí, občas pohyb nějakého stínu. Museli to být obyčejní lidé, kteří neviděli a neudělali vůbec nic, protože se zabývali večerními úkony, dívali se na zprávy, dlouho klábosili po telefonu. Otec Sagal ustavičně varoval: nikdy nespoléhej na to, že ostatní cokoliv uvidí nebo udělají. Jakmile se začne dít něco špatného, všichni oslepnou a ochrnou. Sagal s bratry se tátovi smáli. Hráli Assasin’s Creed. Máma otci nakázala, aby zmlknul.

Tmavé postavy se blížily, zbývalo jim už jen asi dvacet metrů. Jejich běh zněl, jako by závodily, kdo na ni stihne zaútočit první. Jejich tváře svítily ve tmě, rozmazané a příliš velké.

Sagal se třásly ruce, když z kapsy lovila mobil. Jeho světlo se probudilo. Sagal zírala na displej a snažila se nevěnovat pozornost pohybu, který viděla koutkem oka.

Komu má zavolat? A proč?

Když budeš mít noční můry.

Kolem ní okna, lidé, zvuk posledního autobusu.

Zavoláš mi a já přijdu.

Člověk z bloku A, který šel vyvenčit psa, si co nevidět zapálí cigaretu a zakašle. Každým okamžikem. Jenže postavy se přibližovaly, cílevědomě, bez tváří, zdánlivě oddělené od obrysů domů a vlhkého štěrku, který jejich boty drtily střídavým tempem, jako by chtěly ukázat, že neexistuje žádný předem naplánovaný rytmus, že následující události se přivalí jako krvelační psi.

Sagal vytočila Miřino číslo, zakryla si ústa rukou a zavřela oči. Kroky byly slyšet už docela blízko.

Sagal čekala na oznamovací tón, myslela na ranní autobus a na školáky, kteří ji budou míjet pohledem a jejichž odrazy se budou zrcadlit v oknech jako netečné přízraky. Oči otevřela, teprve když jí rameno stiskla něčí ruka. Čísi hlas jí cosi pošeptal. Sagal nerozuměla slovům, v hlavě jí hučelo. Svaly na šíji měla napjaté, připravené na úder

mezi lopatky čepelí, která okopávala vlasy, prsty a oči.

Telefon konečně začal vyzvánět. Sagal jej pevně svírala. Mira to každou chvilku zvedne. Rozběhne se z ostrohu přes kameny pokryté mechem a přes popadané stromy, div se nevznese do vzduchu, od úst jí půjde pára. Těmhle legráckám bude konec. Masky budou zadupány do štěrku a Mira se rozkřičí tak, že všichni obyvatelé Patteriniementie ztlumí televize a otočí hlavy jako zvířata, která vycítila, že se rozvzteklila nějaká obrovská šelma.

Pak si Sagal uvědomila cosi zvláštního. Něco bylo špatně. Vyzvánění se ozývalo dvakrát. Jednou z telefonu přitisknutého k jejímu znecitlivělému uchu. Podruhé za jejími zády. Ty zvuky se střídaly jako dva ptáčci, kteří si navzájem zpívají. Nejdřív vlastní telefon. Pak odpověď za zády. Utlumená oblečením. Utlumená bundou. Sagal ukončila hovor.

Před očima se jí zatmělo. Někdo jí přes hlavu přetáhl tlustou látku. Přitiskla se jí na kůži, přinutila ji pustit telefon, štípala ji v obličeji, smrděla sklepem a jejím vlastním páchnoucím dechem, když se Sagal do té látky rozkřičela.

„Proč sis musela pustit pusu na špacír?“ zeptal se hlas těsně u jejího ucha.

Nebyl to hlas žádné báby. Spíš bohyně pomsty.

„Nikdo nepromluví. Nikdy.“

Bohyně pomsty zuřila. Ne předstíraně jako tehdy, když hrála nevinnou před učitelkou, která na ni udeřila kvůli kouření. Zuřila doopravdy.

Sagal přestala křičet.

Člověk mohl odporovat spoustě lidí. Ne však Miře. Když Sagal odváděli, slyšela, jak jí za zády vyzvání mobil, který upustila. Tátovo zvonění.

Ráda by hovor přijala. Ne prosit, aby někdo přerušil něco důležitého a přišel ji zachránit, ale proto, aby mohla tátovi říct, že měl celou dobu pravdu.

TÁTOVA RUKA

SAMUEL AUTIO řídil auto k domovu svého dětství, když se v kuželech světel objevila nehybná postava.

Neměl žádnou šanci auto ubrzdit. Byla tma. Déšť zesílil. Myšlenky v mlze. Náraz. Přejetý člověk.

Samuel zastavil, přestože věděl, že je pozdě. Ucítil podivný tlak na hrudi. Jako by se ho někdo pokoušel chránit před prudkým zastavením. Neviditelná ochranná ruka. Ten pocit se snažil vyvolat vzpomínky, ale Samuel byl příliš unavený. Motor hučel. Jednolitý příval deště bubnoval na střechu auta a kryt motoru. Přední sklo se okamžitě zamlžilo. Kapky se objevily odnikud, jako by se okno potilo. Těsně nad obloukem stěračů byla voda špinavá, tmavší, jako krev. Ten pohled však trval jen okamžik. Mechanický pohyb gumové stěrky vodu setřel dřív, než si Samuel mohl být jistý.

Samuel pohlédl do zpětného zrcátka. Dlouhá řada rozechvělých světel pouličních lamp. Jejich odraz na mokrém asfaltu. Jinak nic. Samuel vypnul motor a vystoupil z auta. Déšť ledově studil. Na silnici nic. Pod autem nic.

Samuel stál v dešti a přemítal. Vybavoval si tmavou postavu, která se překulila přes kapotu auta. Sotva slyšitelné zavrzání, jak dlaň neznámého sklouzla po předním skle. Nemohlo trvat déle než zlomek vteřiny, ale Samuel si jej jasně pamatoval. Záblesk bledé splácnuté pokožky. Samuel přešel k okraji silnice a pohlédl do příkopu.

Nic.

Na jedné straně silnice se rozprostíral temný les. Na druhé straně parkoviště, za ním řady tří a čtyřpatrových panelových domů ze sedmdesátých let. Někde tam se nacházela také ulice Patteriniementie a otcův dům. Dům, v jehož prvním patře se on sám naučil číst. Z krabice mléka. Jenom tak.

Samuel šel před auto a ohmatal mokrý kryt kapoty. Ani jediná prohlubeň. Sklonil se a hledal stopy krve. Nenašel. Kolem hučel déšť.

Samuel se napřímil a spatřil přibližující se světla auta. Okamžik čekal, zvažoval. Pak se vrátil na místo řidiče a nastartoval. Stěrače zaskřípaly. Ve zpětném zrcátku rostoucí reflektory.

Kam to mohlo odlítnout?

Rovná, prázdná silnice. Prázdný příkop. Lidské tělo nemohlo takhle zmizet, ani dospělý člověk, ani dítě.

Samuel sevřel volant. Uvažoval, jestli by měl zavolat na policii. Všechno se ale seběhlo příliš rychle. Mlha a mžitky, které trvaly celou cestu z Helsinek. Vybavil se mu telefonát před víc než šesti hodinami, návštěva v ústřední nemocnici ve Vaase, pohled na spícího otce a zdravotní sestra se švédským přízvukem, která mu sdělila, že otec zesnul. Její el v tom slově znělo měkce a hravě, jako by udělovala nějaký slavnostní titul.

Nic z toho už v něm nevyvolalo žádné emoce, ani nemocnice, ani otcovo tělo. Naopak. Ulevilo se mu a cítil se sebejistě. Mrtvá těla vídal v nemocnici v Meilahti každý den, bylo to součástí jeho práce. Držel za ruku stařenku v okamžiku, kdy z hubeného těla vyprchal život. Během hovoru se švédsko-finskou sestrou se mu hlas ani jednou nezlomil. Samuel by nepřiměl svůj hlas zakolísat, ani kdyby se o to pokusil.

Při prvním telefonátu se mu ale sevřel žaludek, ačkoliv navenek se nic nezměnilo. Kalendář visel na stěně i nadále. Už v něm byl vyznačený vánoční večírek, přestože do něj zbývaly ještě tři měsíce. Někdo na oddělení požádal o přivolání výtahu. Počítač měkce hučel. Samuelovi se i nadále chtělo močit. S roztržitou obavou si pomyslel, že bolest v levém oku může být počátečním příznakem Hortonova syndromu. Představil si, jak si to rozdává na podzemním parkovišti s Annikou ze sousedního oddělení, bez jediné myšlenky na Kristu a děti, prostě jde do toho a pak v přístavu Katajanokka křičí na moře, že si bude dělat, co se mu zlíbí.

Zahalil ho ale mrazivý dech smutné zprávy, vnikl mu do žil a prosakoval jimi, přestože se nic nezměnilo.

Samuel povolil spojku a šlápl na plyn. Auto za ním se rychle přiblížilo, pak odbočilo na parkoviště. Světla ve zpětném zrcátku Samuela na okamžik oslnila, pak zmizela. Auto nezastavilo, dokonce ani nepřibrzdilo v místech, kde došlo k domnělému nárazu. Samuel zahnul do ulice Patteriniementie. Byla to poslední ulice u lesa, za nímž už se nacházely jen malé ostrůvky a moře. Samuel vypnul motor a zahleděl se na řady balkónů panelových domů.

Stejné konstrukce, stejné tvary. Jejich rozhodnost utěšovala. Říkaly, že desítky let od plnoletosti až po dnešek vlastně nic neznamenaly. První stálé zaměstnání, svatba, děti, hádky, nevěry a zhlédnuté filmy. Pouhá mlha, kterou ráno odneslo s sebou. Tyhle domy byly stálé jako pyramidy a sochy Velikonočního ostrova.

Talíře antén naznačovaly nový svět. Kdyby po ulici Patteriniementie v osmdesátých letech prošel nějaký Afričan, lidé by o něm napsali písničku a vánoční divadelní představení pro místní kulturní klub. Cikánskou rodinu Hagertů tehdy nikdo za cizí kulturu nepovažoval, přestože na jejich oslavy na prostranství před paneláky se lidé dívali z oken jako na rituál kmene Zulu a vsázeli se, kdy někdo někoho pobodá nebo alespoň zmlátí. Dnes se neustále mluvilo o přistěhovalcích, ti ale určitě nebyli nic v porovnání s Hagerty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bába Motyka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.