Přeložila:

VERONIKA VOLHEJNOVÁ

Michael Cunningham: Divoká labuť a jiné příběhy

Vydání první

Text copyright © 2015 by Mare Vaporum Corp.

Illustrations copyright © 2015 by Yuko Shimizu

By arrangment with the Proprietor.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz

v roce 2016 jako svou 2046. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Wild Swan and Other Tales, USA v roce 2015

Český překlad © 2016 Veronika Volhejnová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Veronika Volhejnová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0467-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0468-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

OBSAH

ROZ. ČAROVÁNI.

DIVOKÁ LABUŤ

BLÁZNIVÁ STARÁ ŽENSKÁ

JACKOBY NIC

OTRÁVENÁ

OPIČÍ PRACKA

MUŽÍČEK

NEOCHVĚJNÝ. CÍNOVÝ.

ZVÍŘATA

JEJÍ VLASY

AŽ DO SMRTI

ROZ.ČAROVÁNI.

Většina z nás je v bezpečí. Když nejste právě blouznivým snem nějakého boha, když vaše krása nevyvádí z míry souhvězdí, nikdo vás neočaruje. Nikdo vás nebude chtít změnit ve zvíře ani vás na sto let uspat. Zlý duch maskovaný za šotka neuvažuje o tom, zda by vám neměl nabídnout tři přání, v nichž se skrývá zkáza jako žiletka v koláči.

Obyčejné dívky – ty, které vypadají nejlépe při světle svíček, nalíčené a v korzetu – se nemají čeho bát. Buclatí a poďobaní dědicové trůnu, kteří trápí své poskoky a musejí v každé hře vyhrát, jsou proti uřknutí a prokletí imunní. Tuctové panny nechávají síly zkázy chladnými; neobratní nápadníci nerozzuří démony a skřety.

Obvykle si svou zkázu stačíme způsobit sami. Pomstychtivé bytosti se snaží zničit jen ty nejvzácnější exempláře, ty, jež kromě výjimečného původu dostaly do vínku ještě i půvab, který zneklidní i ptáky na stromech, a k tomu ladnost, velkodušnost a kouzlo tak samozřejmé, že vypadají jako běžné lidské vlastnosti.

Kdo by to nechtěl takovým lidem osladit? Kdo z nás nechápe – v těch svých hlubinách, které světu příliš neukazujeme – ony démony a čaroděje, jež cosi nutilo pronásledovat lidské mutace, stvořené bohy ohlížejícími se pouze na vlastní potěšení zjevně proto, aby si skoro všichni ostatní připadali ještě osamělejší a obyčejnější, neobratnější, nejistější a provinilejší, než skutečně jsou?

Pokud by určitá zhmotnění dokonalosti někdo znemožnil nebo znetvořil anebo je vyslal do světa v železných botách, my ostatní bychom žili ve světě méně namáhavém; ve světě rozumnějších očekávání; ve světě, ve kterém by přídomky „krásný“ a „potentní“ byly dostupné většímu množství žen a mužů. Ve světě, kde by chvála nebyla doprovázena nevyslovenou ochotou přehlédnout nějakou tu vlastnost, jež není tak docela… která je trošku méně než…

Prosím, zeptejte se sami sebe. Kdybyste mohli očarovat toho absurdně hezkého sportovce a tu modelku, kterou miluje, nebo ten manželský pár filmových hvězd, jejichž kombinovaná DNA patrně zplodí děti docela jiného lidského druhu… udělali byste to? Nerozčiluje vás ta jejich aura štěstí a prosperity, ty jejich nekonečné možnosti? Aspoň malinko? Nemáte na ně někdy vztek?

Jestli ne, buďte požehnáni.

Ovšem jestli ano, jsou tu zaklínadla a staré písně, jsou tu slova, která lze vyslovit o půlnoci, v určitých fázích měsíce, u hlubokých jezer ukrytých v hloubi lesa, v tajných podzemních komorách nebo všude tam, kde se setkávají tři cesty.

Je překvapivě snadné se ty kletby naučit.

DIVOKÁ LABUŤ

Tady ve městě žije princ, který má levou ruku stejnou jako kterýkoli jiný muž a místo pravé ruky labutí křídlo.

V labuť ho spolu s jedenácti bratry zaklela záštiplná macecha. Neměla v úmyslu vychovávat dvanáct synů první ženy svého manžela (jejíž bledá, rozpačitá tvář na ni skelně zírala z kdejakého portrétu a kterou nekonečná těhotenství zahubila ještě před čtyřicátými narozeninami). Dvanáct rozhádaných, chvástavých chlapců; dvanáctkrát křehké a nenasytné ego; dvanáctkrát puberta. To všechno bylo nové královně předloženo jako samozřejmá součást její práce. Můžeme se jí divit? No ale vážně – můžeme?

Proměnila chlapce v labutě a přikázala jim, aby odletěli. A bylo po problému.

Ušetřila třinácté dítě, to nejmladší, protože to byla holčička. Macešiny fantazie o vzájemném svěřování a dlouhatánských nákupních výpravách vzaly ovšem rychle zasvé. Koneckonců, proč by se dívka měla chovat jinak než protivně a podrážděně vůči ženě, která z jejích bratrů nadělala ptáky? A tak – po jisté dávce trpělivého přehlížení uražených mlčení a po mnoha plesových toaletách, nakoupených, ale nikdy nenošených, to královna vzdala. Princezna trávila čas na hradě jako chudá příbuzná; měla co jíst a kde spát, tolerovali ji, ale nemilovali.

Dvanáct labutích princů žilo na skále daleko v moři a do svého království se směli vrátit jen na jeden den v roce. Byla to návštěva dychtivě očekávaná a zároveň obávaná. Bylo obtížné radovat se ze dne stráveného s dvanácti dříve statnými a odvážnými syny, když teď během onoho jednodenního intermezza dokázali jen kejhat, čistit si peří a lapat na královském nádvoří po hmyzu. Král ze všech sil předstíral, že je rád vidí. Královnu pokaždé postihla migréna.

Roky běžely. A pak… Konečně…

Při jedné z každoročních dovolenek labutích princů jejich nejmladší sestra kouzlo zlomila. Dozvěděla se totiž od žebračky, kterou potkala, když v lese sbírala borůvky, že jedinou známou léčbou na kouzelnou proměnu v labuť jsou kabátce upletené z kopřiv.

Dívka ovšem byla nucena plést kabátce potají, protože ty kopřivy (nebo aspoň tak to žebračka říkala) navíc musely být natrhané po setmění na hřbitově. A kdyby princeznu někdo přistihl, jak mezi hroby po půlnoci sbírá kopřivy, macecha by ji jistě obvinila z čarodějnictví, nechala by ji upálit a všechnu tu veteš s ní. Dívka nebyla hloupá, a tak věděla, že na otce spoléhat nemůže. Ten tou dobou už choval tajnou touhu – kterou nepřiznával ani sám sobě – zbavit se všech svých dětí. Princezna se každou noc plížila po místních hřbitovech, sbírala kopřivy a ve dne je splétala v kabátce. Ukázalo se, že je vlastně požehnání, jak málo si jí na hradě všímají.

Byla už skoro hotová, když ji místní arcibiskup (jehož se nikdo neptal, co sám dělal tak pozdě v noci na hřbitově) uviděl sbírat kopřivy a udal ji. Jen tím potvrdil královnino podezření (koneckonců, šlo o dívku, která se nikdy nesvěřila s jediným panenským tajemstvím, kterou nechávaly zcela chladnou střevíčky tak krásné, že by se mohly vystavovat v muzeu). Král souhlasil, což nebylo nijak překvapivé; doufal, že bude působit jako silný a nesentimentální vladař, rozhodnutý chránit svůj lid před temnými silami za každou cenu; jako pravý král, který připustí i popravu vlastní dcery, jen aby jeho poddaní byli v bezpečí před kletbami a nemuseli se bát ďábelských úkladů.

Ale právě když se princeznu chystali přivázat ke kůlu na hranici, snesli se z šedého nebe labutí bratři a sestra na ně naházela kabátce. Náhle se ozvalo hlasité praskání, třpytivě zavířil vzduch a na nádvoří stálo dvanáct statných mladíků, pod kopřivovými kabátci nahých, a kolem nich se snášelo k zemi pár vypadlých pírek.

Vlastně…

… vlastně tu stálo jedenáct dokonalých princů a pak jeden, ten dvanáctý, který získal svou podobu až na jednu drobnost – pravá paže zůstala labutím křídlem, protože sestra nestačila poslední kabátec dokončit a chyběl mu rukáv.

Vypadalo to jako celkem přijatelná cena.

Jedenáct mladých mužů se brzo oženilo a mělo děti. Vstoupili do různých organizací a pořádali večírky, ze kterých byl nadšený úplně každý, dokonce i myši ve zdech. Nemateřská macecha, které to značně překazilo plány, se před tou přesilou uchýlila do kláštera. To umožnilo králi dodatečně si vymyslet vzpomínky na neochvějnou loajalitu vůči proměněným synům a tvrdit, že proti té fúrii, kterou si bohužel vzal, byl bezmocný, a chlapci mu tuto verzi byli víc než ochotní uvěřit.

Konec zvonec. „Žili šťastně až do smrti“ dopadlo na všechny jako čepel gilotiny.

Skoro na všechny.

Pro dvanáctého bratra, pro toho s labutím křídlem, to bylo těžké. Otec, strýcové a tety, nejrůznější šlechtici a šlechtičny ho neviděli právě rádi, protože jim příliš připomínal, jak zblízka se setkali s hrozivými silami a jak nekriticky byli ochotni dát popravit princeznu, která neúnavně pracovala na záchraně sourozenců.

Na královském dvoře se rodily vtipy o princi s labutím křídlem a jeho jedenáct plně lidských bratrů je s chutí opakovalo – tvrdili samozřejmě, že tím nemyslí nic zlého. Malé neteře a synovci, potomci jedenácti bratrů, se schovávali, kdykoli dvanáctý syn vstoupil do místnosti, a hihňali se za křesly a gobelíny. Manželky bratrů ho opakovaně žádaly, aby se pokusil zůstat u večeře klidný (měl ve zvyku prudce gestikulovat křídlem, když něco vyprávěl, a jednou takhle odhodil celou jehněčí kýtu, až narazila na protější zeď). Kočky v paláci na něj syčely a plížily se pryč, kdykoli se příliš přiblížil.

Nakonec si sbalil pár věcí a vydal se do světa. Svět ovšem, jak se ukázalo, k němu nebyl o nic vlídnější než palác. Sehnal jen tu nejpodřadnější práci. Nic užitečného vlastně neuměl (byl koneckonců princ) a navíc měl jen jednu zdravou ruku. Občas se o něj začala zajímat nějaká žena, ale vždycky se ukázalo, že se jen stylizovala do role Lédy nebo, což bylo ještě horší, doufala, že mu svou láskou dokáže lidskou ruku vrátit. Netrvalo to obvykle dlouho. Křídlo dost překáželo v metru a do taxíku se s ním nevešel vůbec. Neustále musel kontrolovat, jestli nechytil vši. A když ho denně nemyl, pero po peru, ztratilo svou smetanovou běl podobnou okvětí tulipánu a depresivně zešedlo.

Žil se svým křídlem, jako by někdo jiný mohl žít se psem osvojeným z ulice; hodným, ale neurotickým a nevycvičitelným. Křídlo beznadějně miloval a zároveň z něj byl zoufalý, zbožňoval ho a přitom mu šlo na nervy. Dojímalo ho a unavovalo. A také ho neustále přivádělo do trapných situací, nejen proto, že ho nedokázal udržet ve větší čistotě a ve dveřích nebo turniketech mu pořád stejně překáželo, ale také proto, že odmítal vidět v něm přednost. Představit si to uměl, to nebylo tak těžké. Mohl by vystupovat jako zajímavá mutace, mladý bůh, na svou anatomickou úchylku hrdý tak, až to hraničí se sexy arogancí; z devadesáti procent svalnaté mužské tělo a z deseti procent oslepivě bílé andělské křídlo.

Kotě, až tě pošimrám tímhle peřím, tak budeš v půlce cesty do ráje, a jako chlap se pak postarám o zbytek.

Kdepak je tahle jeho verze? Proč mu na ni chybí odvaha a proč je rok od roku nahrbenější a pupkatější? Proč působí jako chodící omluva? Proč není v jeho silách dostat se zase trochu do formy, nasadit sebevědomý výraz a nenuceně vstoupit do některého z klubů v obleku z černé hadí kůže s jedním ustřiženým rukávem?

Jasně, broučku, že je to křídlo. Jsem zčásti anděl, ale věř mi, že jinak jsem skrznaskrz ďábel.

Z nějakého důvodu toho ale nebyl schopen. Stejně tak by se mohl pokoušet uběhnout míli pod tři minuty, nebo se stát houslovým virtuosem.

Pořád ještě žije, tak či onak platí nájem. Lásku si hledá tam, kde je právě k mání. Je teď na samém sklonku středního věku a s časem získal ironicky veselý nadhled člověka, který už zažil všechno. Vypěstoval si životem unavený vtip. Pochopil, že může buď zatrpknout, nebo se stát moudrým šaškem. Je lepší – je méně ponižující – být tím, kdo ví, že je terčem vtipů, a kdo se pointě zasměje první.

Většina jeho bratrů v paláci má už druhou nebo třetí manželku. Jejich děti, které celý život někdo rozmazloval a opečovával, jsou občas nesnesitelné. Princové tráví dny tím, že se trefují zlatými míčky do stříbrných pohárků nebo špikují brouky kordem. Večer se baví vystoupeními šašků, kejklířů a akrobatů.

Dvanáctého bratra byste obvykle večer našli v některém baru na předměstí, v jednom z těch, kde se scházívají lidé, kteří byli kletby zbaveni jen zčásti nebo vůbec. Sedává tu tři sta let stará žena, která se nepřesně vyjádřila, když mluvila s kouzelnou rybkou, a která pak do mlčícího moře marně volala: „Ne, počkej, chtěla jsem říct věčně živá a mladá!“ Je tu onen žabák s korunkou, který nedokáže skutečně milovat žádnou z žen ochotných ho políbit a zlomit kouzlo. Je tu princ, který celá léta marně hledal princeznu, již hodlal probudit polibkem z kómatu; v poslední době už tolik neprohledává lesy a údolí a vyskytuje se spíš v barech, kde vypravuje dlouhé historky o ztracené dívce.

V takových podnicích člověka jen s jedním labutím křídlem považují za šťastlivce.

Přesvědčuje sám sebe, že jeho život není o nic horší než jiné možné životy. Možná to stačí. Možná je to to jediné, v co se dá doufat – že se to prostě jen nezhorší.

Občas, když se nadrátovaný dopotácí domů (a takových večerů je mnoho), vyklopýtá pět pater schodů ke svému bytu, zapne televizi a usne na pohovce. Probudí se po několika hodinách, když se mezi žaluziemi začne prodírat šedé svítání a společnost mu dělá jen kocovina, a zjistí, že si křídlem přikryl hruď a břicho, nebo spíš (ví, že to není možné, ale stejně…) že se křídlo o své vlastní vůli rozložilo přes něj jako deka a společník zároveň. Je to jeho věrný mimozemský spolubydlící, který se chová stejně oddaně a horlivě jako ten voříšek z ulice a stejně tak mu i komplikuje život. Jeho příšerný mazlíček. Jeho břímě, jeho druh.

BLÁZNIVÁ STARÁ ŽENSKÁ

To ta samota tě zabíjí. Možná proto, že jsi zkázu čekala v nějaké vznešenější a romantičtější podobě.

Byla jsi, jak říkávala tvá matka, jako z divokých vajec. Školní kostkovanou sukýnku jsi zahodila brzo, prolhala ses k dospělosti v hospodách docela jiného města, pobízela jsi tamní muže, aby strkali nejdřív prsty a pak i jiné tělesné součásti do těch nevelkých vzorků nahé kůže, které jsi jim mohla nabídnout v temných uličkách nebo v oněch malých plochách přerostlé trávy, které tu nesly název park.

Vystřídala jsi tři manžely, a jak jsi vtipkovala před kamarádkami, pokaždé sis myslela, že jsi už klesla na samé dno, a pokaždé jsi zjistila, že ten výtah jede ještě o kus hlouběji. Manžela číslo čtyři sis nepořídila, protože tou dobou jsi i ty cítila, že z jeho neurčitých plánů do budoucna nikdy nic nebude. Už tehdy jsi slyšela ta mumlaná, v ginu naložená obvinění, která se chystají.

Poté, co ses zbavila čtvrtého kandidáta, zahájila jsi kariéru drsně žoviální běhny. Bylo ti tehdy něco přes čtyřicet. Tou dobou už si všechny tvé kamarádky vzaly celkem přijatelné muže a postupem času si nacházely víc a víc důvodů nezajít s tebou na panáka. (Promiň, ale já jsem z těch dětí strašně utahaná; moc ráda bych šla, jenže víš sama, jak manžel vyvádí, když přijdu domů nalitá.)

V době, kdy ti bylo přes čtyřicet a pak přes padesát, ti to připadalo jako tvé osobní vítězství. Nemusela jsi zametat podlahy plné třísek, tvůj manžel se nerozvaloval na pohovce a nestěžoval si na chmurný osud, který jsi mu pomáhala stvořit, na práci, ze které se sotva zaplatilo světlo a teplo; netiskla jsi páté mimino k prsům stále méně ochotným vytvořit víc než náprstek mléka. Na postupné ochabování těla jsi odpovídala stále těsnějšími šaty, a když se přehoupla šedesátka, vypadalo to, jako by tě na barové stoličce držely zpříma právě jen ty šaty. Jako by stačilo je rozstřihnout a ty by ses svezla ze stoličky dolů a zůstala tam ležet jako bílorůžová hromádka příliš používaných tkání.

Zub, o který jsi přišla, jsi nechala tak – černý obdélníček ve vědoucím úsměvu. Vlasy sis barvila: cirkusová oranžová, potom tak tmavá kaštanová, že hraničila s fialovou, a po ní platinová blond.

Nedělala sis žádné iluze. Myslela sis, že si neděláš iluze. Viděla jsi samu sebe jako postavu z „Domu u vycházejícího slunce“, životem omletou a zmoudřelou děvku, které ještě zbyl tu a tam nějaký ten flitr nebo štras. Představovala sis, že tě čeká budoucnost zvrácené, mezi čtyři domácí stěny uzavřené chlípnosti; že mezi fanatiky zbožňujícími banální ctnosti, jako by to bylo vtělení vší slávy, se proslavíš svou šíleností. Očekávala jsi noční návštěvy místních mladých hřebečků (ano, myslela jsi tím syny svých dávných kamarádek), kteří se přijdou nechat zaškolit (polož špičku prstu semhle, přesně semhle, a stiskni, jemně, úplně jemně. Věř mi, to se jí bude moc líbit); chlapců vděčných za noční extáze, které jim poskytneš, a, což bude ještě dojemnější, za rána, kdy se probudí s obličejem zabořeným mezi tvými prsy, rozpačití, stydliví, budou se snažit co nejrychleji odejít a ty je k tomu budeš ještě pobízet (ne, nikdy nebudeš tak zoufalá, abys některého prosila, ať zůstane). Během těch krátkých meziher, kdy vyskočí a budou hledat ponožky a spodky, ujistíš je, že jsou úžasní, že jsou válečníci, že jsou darem shůry pro nějakou dívku, která jim bude navěky vděčná za to, co tys je naučila za jedinou noc.

Chlapci se budou usmívat obdivem nad sebou samými a neobratně se soukat do šatů. Poznají, že je to pravda. Pochopí: pěstuješ pro město použitelné manžely. Jsi bohyně (nepříliš významná bohyně, ale i tak) tělesného poznání; staráš se o to, aby mladíci z okolí nejen věděli, kde je klitoris, ale taky co s ním dělat. A v zastoupení prospíváš i celé skupině dívek (dozví se o tom některá z nich? Přijde tě třeba jednou navštívit?), které si v noci s manžely užijí dost, aby jim to vynahradilo dny strávené praním a žehlením.

Ovšem tahle budoucnost, tenhle druh stáří se nedostavil.

Velmi pravděpodobně za to mohla ta nehoda (auto, které vystřelilo do výfuku, a kůň) a chromá noha, která byla jejím důsledkem. A také ten malý byteček nad prádelnou (kdo mohl čekat, že nájmy půjdou tak nahoru?). Páchlo to tam jedem na myši a čistírenskými chemikáliemi a ty husté závoje parfému, jež jsi rozstřikovala, všechno jen zhoršovaly. Který chlapec by sem chtěl vkročit?

A svou úlohu v tom sehrála i překvapivá ostýchavost mladých, fakt, že ta nebojácná princátka, jaká sis pamatovala z dob vlastního mládí, se stala ohroženým druhem (nebo se to aspoň zdálo). Z těch dávných chlapců, opilých sebejistotou a tak dojemných ve svých neobratných snahách imponovat, byli dnes už staří muži (pokud vůbec ještě byli naživu) a nahradila je tahle generace znepokojivě slušných hošíků, kterým zjevně stačilo nešikovně propátrávat těla dívek, jež o nich věděly skoro stejně málo jako oni sami.

Nakonec, v době, kdy ti sedmdesátka začala připadat jako celkem přijatelné mládí, sis koupila pozemek. Ležel v dost značné vzdálenosti od města – copak si dnes někdo může dovolit byť jen předměstí? Když byl obchod uzavřen, rozhlédla ses (opřená o hůlku, ačkoli jsi stále ještě nemohla uvěřit, že ji skutečně používáš) po svém skromném kousku pusté země uprostřed lesa a rozhodla ses, že tvůj dům bude cukrový.

Zjistila sis už, že je skutečně možné vytvořit cihly z cukru, glycerínu, škrobu a několika nejmenovaných toxinů, které vydrží i déšť. A z perníku bude použitelná střecha, když se posílí dostatečnou dávkou cementu.

Zbytek samozřejmě bude vyžadovat trvalou údržbu. Okna ze svařeného cukru vydrží tak jednu zimu, a kdoví jestli; naparáděné okenní překlady a parapety se budou muset každé jaro zdobit znova, a to i když se poleva vyztuží lepidlem. Dlaždice z lízátek a na zakázku vyrobené cukrové tyčky, které posloužily jako plot a zábradlí, sice vydržely, ale v letním žáru bledly a musely se vyměnit. Není depresivnější pohled než vyšeptalé bonbony.

Dům byl ovšem kouzelný – kouzelný svým vlastním šíleným a lehkomyslně okázalým způsobem, o to víc, že vysílal do světa své živé barvy a sladké vůně cukru a perníku na stinné mýtině, kam nevedla ani ta nejmenší silnička.

A pak jsi čekala.

Očekávala jsi – v tom ses pravděpodobně přepočítala – od místní mládeže podnikavějšího a zvědavějšího ducha, i přes to, jak strašně slušně se ta dnešní generace chová. Kde je půvabná omladina a její pikniky? Kde jsou party chlapců pátrajících po skrýši, v níž by mohli (s tvým souhlasem) nasávat whisky, bez které přece nemůžou skutečně najít sami sebe? Kde jsou mladí milenci hledající v lese nějaké příhodné místečko jen pro ně dva?

Čas neutíkal. Neměla jsi moc co dělat. Uvědomila sis, že polevu a lízátka vyměňuješ častěji, než by bylo nutné, prostě proto, že potřebuješ nějakou činnost, a uvažovala jsi (bylo to trochu bláznivé, ale tobě trocha bláznivosti nikdy nevadila) o tom, jestli by nepomohla nějaká vylepšená verze – voňavější sušenky nebo jiný výrobce, který dělá bonbony s jasněji barevnými pruhy a spirálami.

Když se přiblížila osmdesátka, dostavila se první a jediná návštěva, nebyla však přesně taková, jak jsi čekala. Když se ale prvně objevili mezi stromy, vstoupili na tvou malou mýtinku a zamrkali překvapením, vypadali slibně.

Byli sexy, dívka stejně jako chlapec, s pohublými vychytralými tvářemi a takovým tím hltavě ostražitým výrazem, jaký se občas vídá u mladých, se kterými život trochu zametl. Měli piercingy a tetování. A co bylo ještě lepší, měli hlad. Chlapci zřejmě vůbec nevadilo, že ty hrsti cukrové polevy, které si cpe do pusy, jsou plné lepidla. Dívka svůdně cucala fialové lízátko s komiksovou chlípností ženy poučené spíš pornografií než zkušeností.

Chlapec, s pusou plnou cukru a lepidla, řekl: „Ahoj babi, jak se vede?“

Dívka se na něj usmála s jazykem přitisknutým k lízátku, jako by byl chytrý a opojně nebezpečný; jako by byl rebel a hrdina.

A co jsi vlastně čekala, že ti mladí psychopati, ty zbité děti, udělají poté, co ti snědli půlku domu bez sebemenšího náznaku úžasu, nebo třeba jen prosté zdvořilosti? Překvapilo tě, že chaloupku vyplenili, prokousávali se z místnosti do místnosti a občas se zastavili jen proto, aby si udělali legraci z těch pár šperků, které našli (ona, s tvými perlami na krku: „Naše máma měla taky takový; jak se ti v nich líbím?“) nebo z vázy, kterou jsi měla od smrti své babičky – chlapec se do ní dlouze, hlučně vyčural? Myslela sis snad, že si nakonec nezačnou stěžovat, že tu není k jídlu nic než sladkosti a že potřebují taky nějaké bílkoviny?

Ulevilo se ti, třeba aspoň malinko, když tě zvedli (tou dobou jsi nevážila už skoro nic) a strčili tě do pece? Připadalo ti překvapující, ale svým způsobem správné – uspokojivé, jako by se konečně naplnil osud –, když za tebou zabouchli dvířka?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divoká labuť a jiné příběhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.