• PASEKA •

Petr Šabach

PASEKA

PRAHA

LITOMYŠL

2011

Veškeré postavy v tomto příběhu kromě Ramona a doktora Hůlka jsou smyšlené.

Autor

© Petr Šabach, 2004, 2011

Cover © Jan Šabach, 2011

ISBN 978-80-7432-161-0 (epub)

ISBN 978-80-7432-162-7 (mobi)

Můj sloh na téma Proměny naší obce získal před léty nejenom uznání v podobě obrovský jedničky od třídní Nádvorníkový, ale i naději zabodovat v jedný literární soutěži žáků osmejch a devátejch tříd. Pojal sem to tenkrát jednoduše a nijak sem si s tím nelámal hlavu, protože od jistý doby vím, že za mě stejně píše někdo jinej, a tenhle někdo jinej ať si taky dělá vrásky, takže sem v tom slohu jen tak na chvíli jako stanul nad nějakým pařezem a navlík sem to tak, že letokruhy, co sem tam jako pozoroval, mi šeptaj cosi o svý paměti, a to na Nádvorníkovou bohatě stačilo, nehledě na to, že ostatní mí spolužáci to zřejmě nechali taky na nějakejch jinejch a podle toho chudáci dopadli, protože neznali můj fígl školního psaní, kterej spočívá v tom, že nesmíte vybočit moc ze svejch mezí chlapce z osmý třídy, ale taky v nich nesmíte zůstat, takže stačí jen drobnost navíc a ta drobnost vás katapultuje trochu vejš. No a když mi slečna Nádvorníková oznámila, že reprezentuju školu ve slohu, tak sem si zajel koupit sešit formátu A4 a řek si: Bacha, teprve teď něco zažijete! a strašně dlouho sem pak přemejšlel, jak ho nadepsat, než sem se rozhod, že to se uvidí až pozdějc a že by pro začátek nebylo úplně tak od věci do něj nejdřív něco napsat. Jenže nenadepsanej sešit vypadal dost smutně a já sem měl v plánu ho pozdějc stejně poslat do nějaký opravdu významný literární redakce, a tak sem si vymyslel to Psáno pro New York Times, protože znáte nějakou slavnější adresu? Začal sem básněma, a taky že sem jich pár stvořil, ale neměl sem je komu přednýst, ježto moje poezie byla silně intimní, tak intimní, že sem si je nechával pouze pro sebe s tím, že až někdy potkám někoho, kdo mi za to bude doopravdy stát, někoho, kdo mě nebude pořád přerušovat poznámkama jako: „Cože?! Ty že seš z mlhovin?!“ a podobnejma blbostma, tak mu je - a to klidně za pět, za deset let - přečtu, i když nevylučuju, že je trochu upravím podle novejch životních zkušeností. Což sem pozdějc udělal, upravil je podle těch novejch životních zkušeností, dal je přečíst svý bejvalý holce Báře s tím, aby měla laskavě na zřeteli, že sem je napsal prakticky ve čtrnácti, a ona mi na to řekla: „Na čtrnáct dobrý…“, jenže mně už bylo skoro šestnáct, a když se v šestnácti dovíte, že ste dobrej, ale dobrej tak na čtrnáct, tak vás to buďto může srazit na kolena, nebo vyhecovat k tomu, že si dáte laťku o ňákej ten cenťák vejš. I když, pánbů ví, jak by to všechno dopadlo, kdybych nebejval potkal Ramona.

Vodu ze zázračný studánky Panenky Marie Sedmibolestný, takový tý, co má do srdce zaraženejch sedm dýk, tahám domů hlavně kvůli dědovi a jeho kocovinám. Jinak jí tady nikdo z nás zas až tak moc nevěří, a to myslím hlavně místní a z těch místních hlavně sebe. S každým autobusem, kterej má kousek od pramene konečnou, se vyhrne na cestu procesí různejch bab a dědků s taškama na kolečkách a všichni koukaj, aby si stihli naplnit kanystry a různý typy petláhví až po okraj dřív, než se autobus pomalu otočí na zpáteční cestu do Prahy. Zrovna tuhle sem pomáhal jedný starý ženský s taškou do dveří, a jak sem chtěl vystoupit zase ven a plynule pokračovat ve svým denním programu, tak guma řidič zavřel a já sem se svez zpátky z kopce, kterej sem sotva před chvílí celej říčnej vyběh, a můžu vám říct, že když dete v jediný minutě už podruhý cestu, kterou ste právě zdolali, a znovu zdravíte lidi, který ste zdravili sotva před minutkou a který na vás tím pádem hleděj poměrně užasle, když znovu rozštěkáváte ty samý psy a přemejšlíte o zázračný vodě a o všech těchhle ptákovinách kolem ní a kromě toho jako místní víte, že eště přednedávnem u pramene viselo oznámení, že nejenže není zázračná, ale ani pitná není, a když pitná, tak jen se značným rizikem pro váš organismus, tak se jen usmíváte tomu, jak sou ty Pražáci blbí, ale usmíváte se hořce, protože zase šlapete do kopce. Řeknu vám - kdyby tady tu vodu někdo stáčel do láhví a prodával ji, tak z něj za chvíli musí bejt multimilionář, stačilo by dát na láhve vinětu, na který by Panenka Marie Sedmibolestná spínala ruce, a pod ten obrázek připsat něco v tom smyslu, že „voda je klinicky testována“, což na spoustu lidí mimořádně působí, aniž by se dál už nějak víc zabejvali tím, jak to testování tenkrát na tý klinice vlastně dopadlo. Ale lidi sou lidi. Blbí jak ta Miruna, co bydlí u hřiště a pořád pokuřuje na lavičce u zastávky. Představte si, že mi onehdá ukazovala časopis Spy s nějakou zpěvačkou, kterou sem vůbec neznal, co se zapletla s nějakým chlápkem, kterýho sem znal eště míň, a Miruna mi na to povídá: „Tak tohle je teda kafkárna!“ Víte, jak mě v tu chvíli bodlo u srdce? Mě, jedinýho znalce díla Franze Kafky z celejch Kozloděj?!

„Do háje se zázračnou vodou…!“ klel sem a supěl do kopce a znovu koukám na Mirunu, jak čte ten časopis Spy a pokuřuje marlbora, a říkám si: „Pravá kafkárna je, děvče, to, že už se k tobě zase blížím, aniž bych o to sebemíň stál, a úplně ta největší kafkárna bude, až mi zase něco přečteš z toho svýho vádeméka…“, jenže byla tak zabraná do toho kdo? kde? co?, že si mě vůbec nevšimla, a tak sem moh nepozorovaně projít kolem zastávky se stříškou, pod kterou je nástěnka, kde skoro každej tejden někdo vymění parte, ale starý připínáčky tam nechá, a těch připínáčků už je tolik, že kdybyste si dali určitou práci, sečetli je a vydělili čtyřma, tak vám vyjdou všichni nebožtíci z Kozloděj tak za jeden dva roky zpátky, a to v naprosto ohromujícím počtu, protože Kozloděje sou holt plný starejch lidí. Ale aby to tady ty rezavý připínáčky tak nehyzdily, a notabene jen pár metrů od pramene se zázračnou - což zní skoro jako „živou“ - vodou, a aby nám z toho, jak furt někdo ze vsi odchází, nebylo zas tak smutno, tak tam nějakej místní Dedera mladší sprejem švihnul, že PUNK’S NOT DEAD!, což je sdělení, který si čtu po zdech už asi tak od první třídy a pořád nevím, k čemu že mi tahle informace může bejt co platná a za co ji v životě jednou vyhandluju, když už teda žiju v době, kdy největší cenu maj informace, jak se všeobecně tvrdí. Možná, že ji jednou ve výhodným kurzu směním za SPARTA! nebo DEDEROVÁ JE PÍČA! a do smrti si budu jenom užívat, chodit na Spartu a žít si s Dederovou, což je perspektiva, která u nás čeká prakticky každýho druhýho, protože prakticky každej druhej se tady jmenuje Dedera. Ale jedna věc se tomu zázračnýmu prameni upřít nedá, a to, že v místě, kde někdy vyčůrává a někdy se přímo hrne z roury, je krásně. Všude kolem tu stíněj vysokánský starý akáty a ty stromy společně s potůčkem, kterej si v těch místech jen tak ospale pobublává, tu maj na svědomí moc pěknej kout, kde i v tom největším letním parnu panuje chládek, co dokáže mile pohladit po duši i hodně dehydratovanýho poutníka.

Jenže jedna věc je chládeček a druhá blbeček, co šlapal toho dne už podruhý tou samou cestou vzhůru, a jak sem tak šlapal zpátky k prameni a zhnuseně počítal, o kolik minut mýho vzácnýho života mě připravila cesta pro zázračnou vodu, tak sem se najednou zarazil jak před propastí, protože u pramene seděla ta nejzvláštnější postava, jakou sem ve svým životě spatřil. Někoho odjinud poznáte okamžitě, a když říkám někoho odjinud, tak tím nemyslím ty Pražáky, co sem jezděj, protože to sou furt ty samý typy, ale myslím tím opravdickýho exota, kterýho v Kozlodějích nepotkáte každej den. Ten chlap, kterej si tu myl nohy, vypadal jako nějakej přízrak z jinýho světa, a to považte, že sem z něj viděl prakticky jen kousek. Asi zaslech zvuk mejch kroků na cestě a teprve pak se ke mně pomalu otočil. Víte, tohle byl prostě ten případ ze starejch knížek, kde se pod ilustraci napsalo: Vtom objevil se ve dveřích záhadný cizinec… Obrázek ke straně 36, a čtenáři, když to spatřili, nedočkavostí zanaříkali, bleskově si slinili prsty a se zručností poštovních úřednic svištěli tím vějířem potištěnejch listů až na stránku 36, snad aby tam byli dřív než sám vypravěč, a teď si představte, že já na ní byl rovnou, bez úvodu, bez ničeho, rovnou v nějakým mně neznámým ději na břehu potůčku, kde šumí zázračnej pramen Panenky Marie Sedmibolestný a kde sem ten den potkal Indiána…

Seděl před železnou trubkou, z který tady ten pramen vyvěrá, bosý nohy strčený pod ní, a nebylo možný si nevšimnout, jak moc je má oteklý. Jako dva bílý litinový džbány vypadaly ty jeho nohy. Stál sem se svou dvoulitrovou petláhví jen kousek od něj, a když sem se trochu vzpamatoval z toho počátečního šoku, tak sem se tou láhví párkrát praštil do stehna, aby pochopil, že tu není jedinej, ale moc na mě nedal a už se zase otočil k těm svejm nohám a dál si je opatrně omýval. Teprve za chvíli mi pokynul, ať si taky posloužím, a trochu si poposed, abych se kolem něj moh protáhnout. Naplnil sem láhev, a jak sem při tom byl ohnutej, tak se mi jedna noha trochu šmejkla o mokrej kámen a já sem zavrávoral a mírně sem do toho cizince strčil a on do mě malinko víc, a když viděl, jak balancuju nad vodou, tak prones s úsměvem: „Není zač…“ a já odpověděl: „To je dobrý…“ a pak už sem se radši vydal zpátky za dědou, i když sem šel kus cesty s hlavou otočenou dozadu, protože tenhle obrázek sem si chtěl hodně dobře zapamatovat.

V naší vesnici vyhrál volby jistej ing. Pěšina, o kterým můj děda kudy chodí, tudy prohlašuje, že je to „pyramidální idiot a lump“, a eště k tomu s oblibou dodává, že se Pěšina „jako zmetek narodil, jako zmetek žil a jako zmetek i zemře“, a když se tuhle zprávu děda dozvěděl, myslím tu o tom zvolení starostou, tak šel ke Kučerům, kde do sebe převracel jeden džbánek za druhým, a celou cestu až domů vrtěl hlavou a jen občas se zastavil a zakvílel: „Panebože, to snad ani není možný, jak ste tady všichni blbí!!!“ Sousedi, co byli zrovna na zahrádkách, si najednou začali vzpomínat, že maj nějakou důležitější práci vzadu za domem, a radši mu šli z cesty, protože děda, když se takhle dostal do ráže, tak se s nikým ani trochu nemazlil. A měl tenkrát pravdu, jelikož jak se za pár měsíců ukázalo, tak žádnej plyn, žádná nová silnice, prostě nic z toho, co starosta ing. Pěšina nasliboval, nebylo, zato sme si všichni všimli novýho baráku u silnice na Prahu, na kterým se po smráknutí roztetelilo růžový srdce z neonovejch trubek a pod ním nápis Pension Rosa, a je snad zbytečný dodávat, že tenhle barák, ze všech stran obehnanej vysokánskou betonovou zdí, patřil starostovi a že to byl bordel. Když to děda poprvé uviděl v celý kráse, tak dostal záchvat smíchu, ale takovýho divnýho, takovýho, co sice vydáváte zvuky skoro jako při smíchu, ale váš obličej připomíná člověka, kterej zahlíd strašidlo. Naše vesnice ani tak vesnice není, protože na rozdíl od ostatních vesnic to máme rovnejch deset minut ke konečný metra. Stačí jen podjet viadukt, jet kousíček podle řeky a rázem ste v úplně jiným světě. „Všichni,“ křičel jednou děda, když zjistil, že moje ségra začala v Praze na střední propadat skoro ze všech předmětů, „všichni, co tu učej, stojej za prd! To sou samý jedničky s hvězdičkama, protože každej druhej se tu jmenuje Dedera!“ Je fakt, že v něčem měl děda pravdu. My sme šli se ségrou po devítce oba jinam. Já na gympl a ségra na obchodní akademii, nebo co to vlastně dělá, a i pro mě to byl dost drsnej přestup, protože když ste ze vsi, kde se, jak říká děda, „každej druhej jmenuje Dedera“, tak podle toho taky vypadaj vaše známky, i když vy se zrovna Dedera nejmenujete, ale to je jedno, na to se tady nehraje. Tady to chodí tak, že chce každej v klidu vyjít s ostatníma a tím to končí, a i když je jasný, že spousta mejch spolužáků na tom objektivně nebyla zrovna nejlíp, tady za viaduktem se z toho nestřílelo a ani nemohlo, protože ve vsi každej každýho zná a každej na každýho něco ví a různý nenávisti se u některejch rodin táhnou až někam do pravěku, ale na jednu věc zase pozor! Když něco potřebujete, tak vám to dá i člověk, kterej s váma léta nepromluvil, a kór když se jedná o něco kolem strojů nebo dokonce těžký techniky a tak podobně, jelikož nikdo neví, kdy bude ve srabu sám. Tak to je fakt, tohle tady funguje bez řečí. Ale to sem odbočil, chtěl sem jenom poznamenat, že ze začátku sem měl i já co dělat, abych si zvyk na to šílený tempo v nový škole, natož moje ségra, který se prostě stalo to, co se stává spoustě ukolíbanejch vesnickejch jedničkářů v momentě, kdy vstoupěj do arény plný lepších. „Jak je to možný?!“ divěj se tyhle vesnický jedničky. „Jak je to možný?!“ řval jednou děda v samoobsluze na slečnu Nádvorníkovou. „Můžete mi laskavě vysvětlit, paní učitelko, jak je možný, že naše holka, která u vás měla samý jedničky, je teď v Praze ta nejblbější?!“ A Nádvorníková na něj jen tak plaše hleděla a krčila ramenama a děda, kterej si mezitím uložil do košíčku láhev vína, což ho mírně zklidnilo, o poznání ubral a už bez emocí, ale pořád dost nahlas dodal: „Vaše škola je plná blbů a vy to víte, slečno! A jestli chcete poradit, tak já vám poradím: vyrobte si trička UNIVERSITY OF KOZLODĚJE a každýmu bude hned jasný, s kým má tu čest!“ Nádvorníková tam jen stála a rudla a pokladní naprosto nevzrušeně povídá: „Zrovna včera povídám tomu svýmu: Řekni mi, Dedero, po kom z nás dvou je náš Franta tak blbej, a von mi povídá: Asi po mně, protože kdybych nebyl blbej, tak bych si tě nebral!“ a pak se tomu rozesmála a děda jen mávnul rukou, protože rozhádat se s pokladní by pro něj bylo to poslední, co potřeboval. Je třeba dodat, že samí blbci tu nežijou, to by bylo vůči lidem odsaď fakt nespravedlivý, a taky je třeba vzít v úvahu, že děda je a vždycky byl známej hyperkritickej elitář. Rád vzpomíná na časy těsně před válkou, když jeho starší bratr Oldřich zaměřoval hranici s Rumunskem. Já sám sem to od něj slyšel vypravovat nejmíň tisíckrát a znal sem to všechno nazpaměť, ale nikdy sem se nijak nebránil, když znovu spustil o tý hranici, protože to pro mě bejvaly docela příjemný černý hodinky, když děda u láhve vzpomínal na historky, který mi připadaly strašidelný a senzační zároveň. Oldřich se tam tenkrát flákal s teodolitem jako nějakej zálesák. Slyšel sem to už tolikrát, že mi bylo okamžitě jasný, o co se jedná, když děda začal zničehonic někde zprostředka a zvolal: „Třikrát!!!“, což znamenalo (jak už sem dávno věděl), že za jeho bratrem přijel na tu Podkarpatskou Rus krejčí až z Vídně, jen aby si ho přeměřil. „Jak se z toho tenkrát brácha dostal?“ předesílalo, že přijde šťavnatá pasáž o tom, kterak jeho bratr Oldřich zavítal do bordelu, kde se koupal s nahatejma ženskejma v šampaňským a utratil tam tenkrát vejplaty pro všechny svý podřízený, a taky sem věděl, že bude následovat příběh o tom, jak jeho bratr později navštívil sedláka a řek mu: „Helejte se, potřebuju nějakou tu kačku, co kdybych vám v plánech trošičku zvětšil políčko…?!“ a jak ho po těch slovech sedlák objal a bratr Oldřich měl v tu ránu vystaráno. „KO-RU-NU!“ ste si museli vyložit tak, že korunu tam stála slepice, „DE-SET!“, že láhev toho nejlepšího vína byla za deset korun, a „TAK-HLE MU TEK-LY SL-ZY!“ líčilo chování německýho celníka, kterýmu dědův bratr jednou, když se vracel z cest po Evropě, na hranici věnoval zbylou československou stokorunu, a celý to vypravování končilo tím, že ten celník za bratrem Oldřichem volal: „Tohle mi tu nikdo nerozmění, pane!!!“, jelikož to bylo v době, kdy stál v Německu rohlík bilión marek či co. Kromě Klause má děda rád přírodovědný filmy o žralocích a dokumenty o Hitlerovi. A taky má rád Iry, nejspíš proto, že se v jednom horoskopu dočet, že v jednom ze svejch minulejch životů působil v Irsku jako učitel. „Kdyby byli Češi jako Irové,“ říkával mi už jako dítěti, „přes noc by vyměnili Dubčeka a celou tu bandu kolem za jedinýho generála, kterej by je ved do boje! U Irů prostě neexistuje něco jako kapitulace! A to samý v devětatřicátým! Irové by vyběhli s Hitlerem jako s horkým popelem!“ křičel na mě tenkrát, jako bych mu snad chtěl z postýlky oponovat. A taky byl děda neobyčejně pyšnej na to, že za první republiky vystudoval průmyslovku díky Hlávkově nadaci.

Přiznám se, že když sem uviděl Ramona podruhý, už sem tak překvapenej nebyl. Jako bych s tím víceméně počítal, že se tady s tím záhadným cizincem zase setkám. Seděl s nohama v potůčku a nechával si je masírovat čůrkem, kterej se valil rourou ven. Kouřil nějakou strašnou, zjevně ubalenou cigaretu a zíral na kapličku, kde Panenka Marie s očima v sloup odhalovala svejch sedm bolestí. Když sem došel až k němu, okamžitě mě praštila do nosu vůně trávy. Hned popad doktorskej kufřík, takovej ten, co už se dneska málokde vidí, ten typ, co připomíná tak trochu zmenšenej lodní kufr, kterej už se ovšem taky vidí málokde, prostě takovej ten jako z devatenáctýho století, ten samej, k němuž pozdějc přidal teorii o tom, že on sám je doktor, a to dokonce dvojnásobnej, a skromnou poznámečku, že pochází z královskýho rodu, čímž naznačoval, že jen tak a spíš čirou náhodou splňuje úplně ty samý podmínky pro výkon mesiášství jako kdysi dávno před ním jistej Ježíšek. Když sem ho zahlíd poprvé, neměl sem moc času si ho prohlídnout líp než zběžně a teprve teď sem si uvědomoval všechny jeho zvláštnosti. Jeho tmavě bronzovou pleť, stříbrný dlouhý vlasy vzadu svázaný do ohůnku a smutnej, ale přesto něčím jakoby čtveráckej pohled v černočernejch očích. Najednou ke mně napřáh ruku a řek: „Ramon,“ a tak já taky napřáh ruku, a když sme si s nima třásli, tak sem se mu taky představil a v podstatě nějak takhle se začalo naše velký letní přátelství. Přátelství mezi člověkem Indiánem a člověkem, kterej se jmenuje Martin Luter, což je humor, co má na svědomí můj otec.

Můj otec nemá kromě mýho jména na triku žádnej jinej zločin. To je člověk, kterej se nikdy nedopustil většího kriminálního činu, než je občasný vyklepání utěrky z okna, a to se z toho okna pokaždý vykláněl tak, že málem vypad ven, jen aby měl jistotu, že případný drobečky z tý utěrky nikoho nezasáhly do hlavy. A teď se divte, že ho třeba vidím u televize, jak doslova křičí na ministra vnitra: „Co mi lžeš?! Co ty mi tady lžeš?!“, protože ten ministr tam něco blábolí o bezpečnosti občanů a přitom jenom nám v posledku třikrát vykradli chatu, a protože v tý naší chatě nebylo nic dražšího než nějaký kusy prken, tak se tam ty parchanti pokaždý aspoň vykadili, teda spíš vysrali. Některý naši sousedi se úplně zbláznili a nechávali za dveřma různý zlodějský pamlsky, jako sou rum, startky a chalupářskej guláš v konzervě, ale málokomu to bylo co platný. A tak si na jednu stranu ministři a všichni ty, co je znám jenom z televize, slintali při každý možný příležitosti kravaty v tom smyslu, jako že sou dobrý, a na druhou stranu tím nutili slušný lidi, jako je můj otec, sahat k výrazům jako „Vy zmrdi!“, k čemuž můj děda dodával, a to jen v případě, že se nejednalo o profesora Klause, svoje oblíbený „pyramidální“, a já to od nich ochotně převzal, takže výraz „pyramidální zmrd“ v mým slovníku brzy zdomácněl. Děda má v Kozlodějích malej domek a my už tam vlastníme pouze Jamajku, což je ta bouda, do který nám furt někdo leze. No a taky pražskej byt, ke kterýmu se otec dostal teprve nedávno. Chvíli sme tam zkoušeli bydlet společně, ale já se pak rozhod, že se vrátím k dědovi do Kozloděj, neboť už trochu blbnul a potřeboval aspoň občas s něčím pomoct. Máma je už delší dobu pracovně ve Státech, a když říkám ve Státech, tak samozřejmě, že myslím Spojený státy americký, a otec se tam za ní na léto chystá, z čehož má asi největší radost moje ségra Pepina, protože si myslí, že se na to léto nakvartýruje do pražskýho bytu i s tím svým novým blbečkem. Já nevím, co se jí stalo, ale ségra mluví úplně jinak než většina normálních lidí. Když si hraje na drsňačku, což je skoro pořád, tak to vám z ní lezou jen takový jako úlomky mluvy, mám pocit, že by byla ráda, aby to vypadalo, jako že jí od huby lítaj třísky, jak do toho nekompromisně šije, a přitom pořád drtí v zubech žvejkačku a například mně říká s oblibou buď Marťane, což vysvětlím pozdějc, anebo „synku“, a teď si představte tu srandu, když si někdo založí kariéru, která ho opravňuje k tomu, aby vám říkal „synku“, jenom na tom, že se narodil o pět minut dřív, jelikož my sme to, čemu se říká jednovaječný dvojčata, nebo jednobuněčný dvojčata, nebo taky jenom „dvojky“, což nesnáším ze všeho nejvíc. A za co bych jí nejradši na místě zakroutil krkem, je to její: „Helejse, synku, kdo že komu seděl prdelí na ksichtě?!“, protože představa, že sem na svět dorazil až jako vagon číslo dvě a eště k tomu se svým křehce modelovaným římským nosem v jejím umolousaným zadku, je pro mě nepřijatelná. A i když v mý přítomnosti dává s oblibou k dobru fór o tom, co je to relativita, fór, v kterým se říká, že pan Novák má svůj nos vraženej v zadku pana Novotnýho a že tím pádem maj oba nos v prdeli, ale pan Novotnej že je na tom relativně líp, čímž naráží na to naše proklatý pořadí v děloze, tak já nevím, jak je tomu u Nováka a Novotnýho, ale s mou ségrou si nejsem jistej, jestli tady to relativně platí, protože představa obojího mě děsí stejně.

A k tomu „Nazdar, Marťane!“, kterým mě pravidelně zdraví, snad jen tolik, že samozřejmě, že to Marťan je zpotvořený Martin, ale celá věc je bohužel trochu složitější, než se na první pohled zdá. Je to velmi neomalená narážka na to, že když sem byl mladší, postavil sem si v Kozlodějích vzadu na dvoře takovou dřevěnou raketu, takovej jako model rakety akorát tak pro mě, a trávil sem v ní poměrně dost času jednak proto, že se mi v ní líbilo, a jednak proto, že sem v ní pořád přemejšlel, jak to navlíct, aby se vznesla, čili řešil sem problém paliva, což je u rakety dost podstatnej problém, jestli z ní nechcete mít jen takovej rakeťáckej altánek, v kterým sem občas sedával na stoličce a pozoroval, jak se rozsvěcujou první hvězdy na nebi, a byl sem spokojenej, že si tam můžu představovat spoustu věcí, a zároveň trochu zkříslej z představy, že nikdy nevzlítnu, že nikdá nedosáhnu tý předepsaný dvacetisedmitisícový rychlosti v hodině, což je rychlost nutná k tomu, aby se jeden urval z pozemskýho vlivu, a říkal sem si, že i kdybych měl v nádrži milióny hlaviček od sirek, protože asi tak nějak sem si v tý době moh představovat pořádný rakeťácký palivo, tak mi to asi nebude moc platný. Možná eště přidat hodně nataženou gumu nebo petrolku a dost možná, že sem si představoval i ďábelskou kombinaci gumy s petrolkou. „Možná, že bys moh lítat na ty svý prdy!“ volávala na mě ségra a smála se, jako by řekla bůhvíco vtipnýho, což sem uvnitř rakety ani nevnímal, to až když sem se pozdějc vysoukal ven a vydal se k domovu s pocitem jistý hanby, kterej doprovází každej odloženej let, tak sem si říkal, jestli náhodou nemá ségra tak trochu pravdu, stejně jako náš bejvalej ředitel Kozohorský, kterej na nás, když byl trochu nalitej, volával na školních chodbách: „Většina z vás, hoši, dopadne na zem neplodně jako sémě Onanovo!!!“ Takže se časem moje raketa Trapper I, protože tak sem ji nazval a namaloval jí to na bok, změnila v malej meditační chrám, v kterým sem sedával a říkal si, že když nemám dost paliva na cestu já, možná že maj dost jiný a třeba přilítnou navštívit mě, a taky sem si říkal, že by tý mý raketě spíš slušelo jméno Marná snaha, ale víte, na co sem tenkrát přišel? Že otázka Má život smysl? bude nejspíš stejná záhada jako ty dědovy oblíbený filmy, který se jmenujou Existuje yetti? a vždycky končí tím, že možná jo a možná ne, že zkrátka nikdo neví. Občas sem si v tý svý dřevěný raketě na zahrádce říkal, že je možná dobře, že se se mnou nikdy nevznese, protože mě pronásleduje a skličuje pocit, že bych tam, co se mnou doletí, nebyl stejně nic platnej. Třeba bych tam nic nepochopil, třeba bych si tam s sebou přitáh svůj pozemskej pocit, že je stejně všechno na draka. Představuju si, že by mě tam třeba vyslali jako předsunutou hlídku, prostě stopaře, kterej má za úkol zjistit, jak je to tam třeba s vodou a s ostatníma věcma, a dali by mi na to šestnáct let. A já bych tam šestnáct let chodil po Marsu a přemejšlel, kde by ta zatracená voda mohla bejt, a sem tam bych proved nějakej ten pokus s hrachorem nebo instaloval myší past a najednou by tu byla ta chvíle, kdy by přistáli ostatní astronauti a říkali by mi: „Ahoj, brácho, tak co pro nás máš?! Našels tu vodu a udělal všechno pro to, abychom se mohli dát zčerstva do práce?!“ A já bych se jen všelijak kroutil a ošíval se a tvrdil bych jim, že „celá věc není zdaleka tak jednoduchá, jak by se na první pohled mohlo někomu zdát“, a že „co se týče vody, existuje reálná naděje, že tu třeba někde bude“, ale jistej že si tím teda nejsem ani náhodou, a takhle bych se tam před ostatníma astronautama svíjel a říkal jim, že sem si doma zapomněl brejle a podobně, tak dlouho, až by jim všem došlo, že celá moje mise Trapper I byly jen vyhozený peníze. Tahle vidina mě někdy dokonce vzbudí i v noci a já se pak válím s propoceným mazlíčkem pod hlavou, a jak říkává děda: „Ve čtyři jsem se probudil a už nezabral…!“, tak ani já už po tomhle snu nezabírám, stejně jako jsem nezabral na tom Marsu. Samozřejmě, že sem se pokoušel se z toho vypsat, a tak mám v Timesech závěr povídky Největší ostuda v dějinách Marsu, ale mám jen ten konec, začátek připíšu až někdy pozdějc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ramon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.