DÁM SE PODDAT

EDICE

TAH

SVAZEK 2

VÍT KALÁB

DÁM SE

PODDAT

POVÍDKY

65. POLE

Autor děkuje Jiřímu Šteflovi za podporu při realizaci této knihy.

© Vít Kaláb, 2011

Illustrations © Milan Starý, 2011

© 65. pole, 2011

ISBN 978-80-903944-5-2

Motto:

Hlavně aby nezmizela radost!

Ivan Magor Jirous

OBSAH

VÍLA

FREUD

KULIČ

EGON

MARTINI

KÚRA

TROJICE

FOTO

KULIČKA

PŘÁNÍ

TIBET

BUBÍNEK

TUOMO

KARMA

VÍLA

Krajina za oknem vagonu se proměňovala ve svůj vlastní negativ. Jak obloha temněla, pole pokrytá špinavým sněhem vypadala světlejší. Břečka pod mýma nohama roztála v kalužinu kalné vody a přelévala se z jednoho linoleového dolíčku do druhého. Na stropě zabzučela a zablikala zářivka. Chtěl jsem zhasnout, abych mohl dál sledovat ten obrácený fotografický proces – vývojka večera, ustalovač noci, když do kupé přistoupila drobná dívka. Cvakla vypínačem, zatáhla záclonky s logem Českých drah a usmála se. Na věšák pověsila tmavý flaušový kabátek se směšně velkými koženými knoflíky.

Zdálo se mi, že její plavé vlasy v tom šeru září. A nejenom vlasy, ale i hebká pleť a šedivé oči jakoby světélkovaly. Nedokázal jsem rozpoznat, jestli se dívá přímo na mě, nebo skrze mě. Přistoupila víla. Začaly mě pálit oči, zapomněl jsem mrkat. Dívali jsme se na sebe dlouho. Vlak se dal do pohybu. Teprve teď sklopila víčka a znovu se usmála. Položila mi ruku na koleno a pomalu se ke mně nakláněla. Zavřel jsem oči. Ucítil jsem její hebké rty na svých. Líbali jsme se. Pak mi vzala hlavu do dlaní a do ucha zašeptala: „Týniště nad Orlicí.“

Sakra, kde mám batoh? Tohle bloudění sám v sobě je mým prokletím. Podle poslintané šály jsem poznal, že tentokrát nešlo o denní snění, ale o regulérní spánek. Někdy jsem se ale dokázal zasnít natolik, že jsem slintal i v bdělém stavu. Naštěstí víla věděla, kde přestupuju. Jak to vlastně mohla vědět? Už zase začínáš, napomenul jsem se a přisedl sousedce cíp kožichu. V osobáku jsem už neměl kupé sám pro sebe a své představy. Tady bylo plno. Slavit silvestra v horách je v módě, ale už třicátého jsem takové hordy nečekal.

„Od Novýho roku držím dietu,“ oznámila korpulentní dáma své spolucestující novoroční předsevzetí.

„Zbytečný, to já každej rok taky a podívej se na mě,“ nepodpořila ji kamarádka.

A co já? Opět jsem se zabral do vlastních myšlenek, přestal vnímat svět kolem a znovu sednul paní na kožich. Jaké je moje novoroční předsevzetí?

„Promiňte,“ vysoukal jsem umělou lišku zpod zadnice. To je ono, už to mám! V novém roce skoncuju s roztržitostí a tím věčným hloubáním.

V Novém Městě nad Metují jsem dokázal vystoupit i bez víliny nápovědy. Přespím u Kuby a zítra spolu vyrazíme jako předvoj na jejich chalupu v Adršpachu. Je třeba zatopit a připravit vše na příjezd oslavchtivých kamarádů. Bál jsem se, že únavou, hlady a zimou nedojdu. I můj stín se scvrkával. A pod lampou se vždycky ztratil úplně. Sotva jsem ale lampu minul, začal se zase prodlužovat a mně svitla naděje. Touhle stínohrou jsem si krátil cestu z nádraží až k sídlišti na kopci. Konečně jsem uviděl přívětivou zář panelákových oken.

„Co je to za polévku? Lepší jsem v životě nejed.“

„Staropolský gibos.“ Jakubova maminka mi začala vysvětlovat, jak tuhle národní specialitu připravit. Snažil jsem se zapamatovat si ten recept, ale nešlo to. Chtěl jsem si přidat ještě talíř, ale ani to nešlo. Její hlas mi to nedovolil. Byl tak konejšivý, přívětivý a libozvučný, že mě připoutal k židli. Nedokázal jsem se pohnout, jen jsem hypnotizovaně naslouchal. Každá její věta vyvolávala pod mou lebeční kostí slastnou vibraci. Slova jako jíška nebo roštěnec mi projížděla celým tělem jako elektrický výboj.

Můj děda měl podobně podmanivý hlas. Mohl jsem ho poslouchat donekonečna. Nevýhodou téhle fonetické rozkoše je nemožnost užívat si poslech a zároveň vnímat obsah.

Poslouchat tuhle ženu bylo jako kouřit opium. Kuchyň se znenadání proměnila v lesní mýtinu, police linky ve větve pinií, naběračka v lyru, maminka v Orfea.

„Teď dávejte dobrý pozor,“ zapěl Orfeus a lyrou nabral gibos.

„Hlavně ty, Víťo. Kuba nevnímá. Tomu když něco povídám, tak se jenom culí a duchem je bůhvíkde. Až přijedete na chalupu, musíte nejdřív zapnout elektriku. Představ si, že stojíš čelem ke dveřím, vlevo je kůlna a za ní hlavní domovní skříň. Je na ní namalovaný blesk.“

Já si ale nepředstavoval hlavní domovní skříň. Já měl před očima výjev z té starořecké báje. Viděl jsem, jak do kuchyně přibíhají obyvatelé zdejších lesů přivábeni kouzlem toho hlasu. Z předsíně přihopsali zajíci, bažanti a koroptve. Jelen se uvelebil vedle lednice.

„Ve skříni je hlavní jistič, ten tahem zapneš.“

Do jeho paroží usedali ptáci, kteří ani nepípli, jen poslouchali.

„Než pustíte vodu, musíte vytopit chalupu aspoň na deset stupňů.“

O lýtko se mi otřela liška.

„Teprve pak zprovozníte záchod.“

U špajzky se tísnila divoká prasata a srny. Přišla i má víla.

„Ještě než v noci vyhasnou kamna, nesmíte zapomenout nalejt do nádržky i mísy fridex.“

Sedla mi na klín, vlasy jí voněly, ani nedutala.

„Budete si to pamatovat?“ poklička břinkla o hrnec. Mýtina zmizela. Zvěř, ptactvo i víla se rozplynuly. Setřel jsem slinu z brady a kouknul na Kubu. Culil se.

„Budeme,“ přisvědčili jsme nejistě.

Vyřezávané kukačky odkukaly dvanáct. Stáli jsme s Kubou ve světnici jejich roubenky, od pasu dolů promáčeni od závějí, kterými jsme se cestou sem museli prohrabat. V chaloupce bylo i v poledne šero a mráz.

„Nejdřív se usušíme.“

„Máma tuším říkala nejdřív elektriku. Kde to je?“ tvářil jsem se zodpovědně.

„Vím já? Tobě to říkala,“ opáčil Kuba a vyklepával sníh z nohavic.

Po půlhodině jsme skříňku s bleskem našli. Zatopili jsme v kamnech, pustili vodu, vyložili proviant a dali se do krájení všech těch salámů, šunek, uzeného a zeleniny.

Ještě pořád nám šla pára od pusy a už tu byla společnost našich rozjařených kamarádů.

„Do psích kulí! To bude mač!“ doléhal k nám do chaty radostný výskot.

„Víťáku, sežeň hokejky!“ hulákal Vaněk z prostředku nedalekého rybníčku a bušil přitom kamenem do ledu, aby otestoval jeho sílu.

„Já budu v kysně, vem mi hrablo,“ hlásil se Jaryn a pokoušel se o rozklek.

Ostatní se rozbruslovali. Samozřejmě bez bruslí. Holky Humpálů uplácávaly ze sněhu mantinely a dohadovaly se, která z nich bude na jakém křídle.

Měl jsem pocit, že jsme s Kubou na nějakou maminčinu instrukci zapomněli, ale neměl jsem čas na přemýšlení. Musel jsem do kůlny pro košťata, motyky, klacky a jiné náčiní, které mohlo posloužit jako hokejové hole. Přitom jsem si představoval, jak kvedlám pukem jako Jaromírek a z obránců dělám pitomce. Jako puk posloužila plechovka rajského protlaku.

Uléhal jsem šťastný. Oslava se vydařila. Chalupa nájezd tuctu opilců přestála bez větších škod. I kotník naražený od protlaku přestal, po všech těch přípitcích na růžovou budoucnost, bolet. Další smolný rok mám za sebou. Ráno vstanu, a jak jsem si předsevzal, dám vale jelimanství roztržitého snílka. Přihodil jsem na spacák pro jistotu ještě deku.

Napadlo mě bilancovat, ale radši jsem si v hlavě přehrával povedené akce z odpoledního utkání. Něco mě při tom rušilo. Jakýsi rarach na mě za bránou, vytvořenou z kýblu, pokřikoval: „Zase jsi to zmastil!“

„Zmlkni!“ trefil jsem skřeta motyčkovým golfákem a usnul.

Probudil jsem se ještě za tmy. Nikdy jsem neuměl vyspávat. Ani po pitce. Tenhle nepraktický zvyk u mě vypěstoval otec, který i o víkendu, kolikrát před sedmou hodinou, vtrhl do našeho pokoje a se slovy: „Vstávat, pižďuši, už je poledne,“ nás s bráchou vyhnal z postelí, abychom pak půldruhé hodiny bezcílně bloumali po bytě a čekali na začátek Studia Kamarád.

Naboso jsem vklouznul do bot, přehodil přes sebe deku a vydal se na toaletu, která byla v dřevěném přístavku v předsíni. Takovej mráz, a já musím zrovna na velkou. Snažil jsem se přichvátnout. Zatáhl jsem za splachovadlo, ale namísto zurčení vody se ozval rarachův smích.

„Fridex, troubo! To máš za to, žes mě trefil,“ vřískal pomstychtivec.

Fridex! Neměl jsem tušení, kde ho hledat. Tak sůl! Začínal jsem propadat panice. Každou chvíli se může probudit někdo další. Nechtěl jsem být přistižen, jak solím vlastní hovno. Sůl nezabrala. Vodu, horkou vodu. Rychlovarná? Tohle že je rychlovarná konvice?

Trvalo to věčnost. Hromádku soli jsem zalil vařící vodou a čekal. Došel na zápraží pro klacík. Míchal jsem tu nevábnou směs v míse a připadal si jako pejsek s kočičkou při vaření dortu. Dokonce se mi vybavil hlas Karla Högera, jak říká: Tak do svého dortu dávali a míchali všechno možné, dali tam i česnek a pepř, sádlo i bonbony, škvarky a skořici, buřty hodně pepřovaté a hlavu z husy. Na víc ingrediencí jsem si nevzpomněl. Uslyšel jsem kroky, někdo vstal.

Musím led prorazit, na nějaké zatápění není čas. Vzal jsem u kamen pohrabáč a zlehýnka ťuknul do ledové zátky.

„Co to bylo za ránu?“ chtěly vědět holky a netrpělivě klepaly na dveře záchodu.

„Dělej, kdo tu má v tý zimě čekat!“

„Už to bude,“ hlas se mi třásl.

Co bude, jsem ale nevěděl. Stál jsem nad roztříštěnou porcelánovou mísou, začínal nový rok a já cítil, jak mi teče do bot. Podrbal jsem se pohrabáčem na zádech a doufal, že se víla objeví co nejdřív.

FREUD

„Jako ty žáby,“ pomyslel jsem si. Říká se, že když vhodíte žábu do vroucí vody, okamžitě vyskočí. Pokud je ale dána do vody studené a postupně zahřívána, změnu teploty nezaregistruje a nechá se uvařit.

Pivnice U Pižďucha je takový hrnec. Jestliže tam přijdete po osmé hodině večerní, otočíte se hned ve dveřích, protože tam pro nikotinové mračno není vidět, natož aby se tam dalo dýchat. Když si ale odpoledne zajdete na jedno a náhodou se zdržíte, ani vám to nepřijde. Až na ulici, v okamžiku, kdy se mi lednový vzduch ostře zařízl do plic, mi došlo, že už jsem prošel varem.

Ze Žižkova na hlavní nádraží to není daleko. Je to pěkná procházka, tak akorát na provětrání. Musíte ale projít parkem zvaným Sherwood a to se bez obdarování potřebných neobejde. S tím počítám a drobné si vždycky předem připravím do kapsy, abych nemusel vytahovat peněženku. To by byl v těchto končinách přeci jenom nerozum. Nejsem ani v polovině parčíku a už se ke mně blíží nešťastník neurčitého věku v zimní obnošené bundě Gerlach. V osmdesátých letech jsem po takové toužil. Sahám do kapsy pro mince a doufám, že budu ušetřen historky – okradli mě, nemám na vlak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dám se poddat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.