Ve dveřích stál neskutečný přízrak!

Zírali na zjevení, které se ohánělo desítkami končetin. Svou soustavou chapadel připomínalo chobotnici. Anebo chodící strom.

Conanovo váhání trvalo jen několik zlomků vteřiny. Dříve než chapadlovec vystřelil své bledě zelené chapadlo proti Arzale, vzduch proťalo ostří Conanovy zbraně. Jedno z chapadel – ze všeho nejvíc připomínající nestvůrnou liánu či dokonce oživlou útočící větev – odpadlo.

Přízrak ve dveřích zavrávoral. Nepatrně k příchozím natáhl další dvě větve – a viditelně se chvěl. Cimmeřan na nic nečekal, rychle šedozelenému zjevení zasadil další rány. Ťal po větvích, jež se na něho a mladou ženu malátně sápaly. Chodící strom se třásl a vibroval stále silněji. Z odťatých větví odkapávala čirá tekutina. Chapadlovec učinil ještě několik zoufalých kroků a vzápětí klesl k zemi. Děsivý přízrak se před jejich zraky měnil. Nejprve získal mléčně bílou barvu, později celý zfialověl a zprůhledněl. Uvnitř chapadlovce ležel člověk.

Mike Philip

na Ostrově ledu

Copyright© 2003 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Mike Philip

Copyright© 2002 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-29-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-30-3 (ePUB)

PROLOG

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

EPILOG

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

PROLOG

Ze skály byl skvělý výhled. Sven Drak stál na jejím vrcholu takřka nehybně. Vítr mu nadouval tmavý plášť s kožešinovým límcem, cuchal dlouhé bílé vlasy, ale Sven jeho ledový dech nevnímal. V tu chvíli viděl sám sebe, jak stojí v čele obrovské armády, jak se vrací do míst, odkud musel potupně prchnout, jak dobývá město za městem, boří hradby, trestá nepřátele... Jeho stará vrásčitá tvář se při té představě blaženě usmívala.

„Už jdou, už jdou,“ opakoval si sám pro sebe.

„Ano... Oni... jít...“ ozvalo se Svenovi za zády. Zdálo se, že promluvila sama skála, hlas drhnul a skřípal, jako by se po sobě posouvaly kameny.

Sven Drak měl na vrcholu rozhledny společnost. Rozložitého tvora, který když se nehýbal, splýval se svým okolím tvořeném spoustou balvanů. Svenovým doprovodem tu byl jeden z řady nelidských sluhů, jimiž se obklopil.

„Jdou,“ řekl ještě jednou Sven – tentokrát nahlas a s neskrývanou pýchou. Jako by měl před sebou i kolem sebe ohromující počet fascinovaných diváků.

„Nezůstanete osamoceni. Budete skvělá armáda. Les se postupně vynoří z chladných vod severu a nepozorovaně proroste severní končiny pevniny. Ze zralých stromů pak vystoupí strašliví bojovníci, o jakých ani nejdávnější paměť nemá sebemenší tušení, a budou šířit mou vůli. Na dobytá území vzápětí dorazí oddíly neporazitelných strážců a stvrdí na nich neměnný, definitivní řád,“ deklamoval Drak jako v tranzu.

Vypínal se na nejvyšším skalisku, očima objímal tu neuvěřitelnou nádheru, která jen z dálky a pro nezasvěceného mohla připomínat obyčejný les. Pouze on a kamenný tvor po jeho boku, jemuž říkal skalák, pozorovali ten nenadálý příboj, který se hnal převážně pustou krajinou. Byla to úchvatná proměna – pro Svena lákavá především proto, že slibovala změny mnohem dalekosáhlejší.

„Já... obava... Vám... nerozumět,“ namáhavě vyslovil svým skřípavým hlasem Svenův průvodce. Stál teď po Drakově levici.

„Tím se netrap, tvůj čas teprve přijde. A beztak – na přemýšlení jsem tu já. Tys byl stvořen, abys se sobě rovnými druhy silou chránil myšlenky a přání svého pána. Abys strážil plody těch myšlenek,“ usmál se Drak ledově.

Chvilku hleděl na tvora, který se zdál být vytesán z jediného žulového kvádru. Na širokých ramenou seděla drobná, trochu zašpičatělá hlava, mohutné paže visely nehnutě podél válcovitého těla, nohy měl zabořeny v bujném porostu vřesu. Skalák se nehýbal, neměl důvod k neklidu. I když hovořil, tak se mu v temně hnědé tváři nepohnul ani sval. Slova ze sebe doloval s obrovskou námahou. Bylo zřejmé, že hovor rozhodně nepatří mezi jeho přednosti či zásadní dovednosti.

Náhodný pozorovatel by měl nejspíš pocit, že má před sebou sochu. Jenže v těchto končinách žádní pozorovatelé neexistovali. Kolem skály se rozkládala naprostá pustina. Skály, kameny, štěrk, občas lišejníky a mechy – podobně to tady vypadalo ještě včera.

Nyní se však ráz končiny podstatně měnil. Od obzoru se sem valily – podobně jako mořské vlny – stromy. Tisíce, desetitisíce stromů. Na místech, kde donedávna nic nerostlo, teď mohutněl obrovský les. Podivný, nepřirozený, tísnivý černý les. Zatímco v dálce již stromy dosahovaly úctyhodné výše, vpředu rostly nové a nové malé výhonky. Právě tak se nový les posouval dál do vnitrozemí. A budil dojem neskutečného přílivu.

Sven Drak, zkrachovalý vojevůdce a neúspěšný intrikán, původem z Asgardu, měl z vůle svých vítězných protivníků dožít na dalekém severu. Skončil ve vyhnanství na vzdáleném Ostrově ledu obklopeném chladným oceánem. Jen tam mu bylo dovoleno se usadit – daleko od bohatých obchodníků, daleko od rušného života, daleko od mocných a vlivných panovníků a šlechtických rodů. Pouze tam měl žít, pokud to dokáže. Především tam měl zemřít.

Takže pokud je v tuto chvíli na nejsevernější výspě pevniny, v místech, která patří k Vanaheimu, jež sousedí s jeho rodným Asgardem, pokud dokázal opustit ostrov, kam byl vysídlen – už to je známkou čehosi neuvěřitelného. Smrtonosný úder jeho magického lesa sice přijde o něco později – to až vyrostou a dozrají ještě další obrovité lesní plochy – nicméně skutečností je, že Sven Drak zahájil svůj velký návrat. Návrat na pevninu. Návrat do míst, která se kdysi tvářila, že jim nestojí za pohled.

Brzy se však skloní před jeho úžasnou mocí. Sven už se nemůže té chvíle dočkat. Je netrpělivý. Cítí totiž, že jediné, čeho se mu doopravdy nedostává, je čas. Čas, ten hraje proti němu. Naštěstí i v tomto případě si ví rady...

Svenovi se podařilo něco neuvěřitelného. Právě na dalekém severu, v místech, o nichž většina lidí z jihu je přesvědčena, že vůbec neexistují, právě tam získal sílu. Sílu, po jaké vždy toužil, v jakou doufal, již hledal a po většinu svého ne zrovna úspěšného života nenacházel. Právě v končinách stejně tak pustých jako ledových objevil zcela neočekávaně – a po nemalých útrapách – způsob, jak se triumfálně vrátit do světa, který ho odmítl.

Je přesvědčen, že nalezl nezbytnou výzbroj, aby nepřátelé v posledních okamžicích svého života pochopili, jak byli pošetilí, když věřili, že Svena Draka mohou jednoduše zajmout a zlikvidovat. Už před sebou vidí, jak všechny ty zdánlivě mocné a především zpupné země a zemičky daleko na jihu podléhají soustředěnému náporu jeho přízračné armády, jak mu podléhají, jak se mu jejich samolibí vladaři koří, jak se jejich hlavy kutálejí z popravčích špalků, jak se ozbrojené hordy, které měly ty bláhové vladaře ochránit, mění na hromady odporného slizu...

Hranice lesa se dál přibližovala – malé stromy, vlastně jen nepatrné výhonky, už okupovaly i úzký, protáhlý kaňon před pozorovatelnou, na níž jako vojevůdce teď Drak stál. Skalák po jeho boku mlčel, snad znovu dočasně vrostl do kamene.

Nebyl to běžný severský jehličnatý les. Na to stromy rostly až příliš rychle. Ale nejen to. V okamžiku, kdy se tyčily do zhruba dvacetimetrové výše, podstupovaly nevídanou proměnu. Nejprve z nich opadaly všechny větve. Zůstal jen holý kmen, který začal zvětšovat svůj objem. Jako by jej kdosi nafukoval. Výsledkem byl neforemný kyj, který se směrem vzhůru rozšiřoval.

Hlavní tajemství však nebylo patrné ještě ani v tuto chvíli. Skrývalo se v nitru torza stromu, zrálo a sílilo – a živilo nemalé naděje, jimiž se Sven Drak opájel.

Jestliže pod skalou se za chladným severským sluncem natahovaly nizoučké rostliny, z míst vzdálenějších od pozorovatelny se ozývaly zvuky připomínající rachot padajících balvanů. Tam již stromy zrály a s ohlušujícím praskotem shazovaly větve. Dál potom mohutněly a bobtnaly.

Některé stromy začínaly pukat – Drakova armáda se začínala pomalu, ale jistě formovat. Ze znetvořených kmenů byli připraveni vystoupit hrůzostrašní bojovníci... Až přijde čas, právě s nimi vyrazí na jih.

Byli prvním počinem na cestě k zašlé slávě a netušené moci. Sven Drak, kdysi voják a druhořadý čaroděj, dnes mocný mág, byl pevně rozhodnut – vyzve svět na souboj.

A nejen to.

Věděl, že na souboj musí vyzvat také nemilosrdný čas, který mu byl vyměřen. Donutí čas – podobně jako země na jihu – k  ústupu, opět vstoupí do časů mladosti. A zároveň nesmrtelnosti.

Potřebuje k tomu jediné – setkat se s Cimmeřanem Conanem. Setkat se s nejvěhlasnějším bojovníkem hyborského věku a vlastní rukou ho usmrtit. Jen tak se černý magický kámen, zdroj Svenovy současné síly, dočká požadované oběti a Svenovi splní velké přání.  Daruje mu nevyčerpatelnou zásobu sil a nesmrtelnost...

Sven byl skálopevně přesvědčen, že má dost prostředků, aby Cimmeřana vypátral a dopravil k sobě na daleký sever. Ostatně Conanovi už je na stopě jeho spolubojovník z časů neúspěšného spiknutí v Asgardu. Bývalý korzár Dagg, všeho schopný dobrodruh, byl do vyhnanství na ostrov plný ledu poslán společně se Svenem. Podobně jako on tu měl bídně zahynout. Bohové však při jejich nepřátelích nestáli dlouho – dnes jsou oba vyhnanci mnohem silnější.

Sven nyní vládne neskonale mocnějšími kouzly, než s jakými se pokoušel posílit armádu spiklenců, jež se nakonec ukázala být jen bandou zbabělců a zrádců. Jeho přemožitelé se mu smáli, tvářili se, že ho ani nemohou brát vážně. Snad i proto nepatřil k těm poraženým, kteří za spiknutí zaplatili životy. Svena – a také Dagga – vyhnali daleko od jejich domoviny, jako by jim ani nestáli za ránu mečem. Jako by je chtěli pouze potupit – a uvrhnout do mrazivých předsmrtných muk.

Nikdo z jejich nepřátel ani ve snu nepředpokládal, že přežijí. Svenovi je víc než jasné, že v plánu byla i jejich smrt. A to taková, která z nich nejen neudělá mučedníky, ale jež po nich dokonce nezanechá ani prchavou vzpomínku.

Nikdo z jejich nepřátel ani v nejdivočejším snu nemohl předpokládat, že by Sven a Dagg mohli z bezvýchodné situace vyjít dokonce posíleni!

A přece – stalo se!

Sven s pýchou hleděl do údolí plného obyčejných i přízračných stromů. Občas krátce zalapal po dechu. V těch okamžicích mu ruka sama od sebe vystřelovala ke hrudi – snad aby mírnila nepříjemný tlak na prsou. A tehdy Svenovy myšlenky stále častěji – a naléhavěji – mířily k Daggovi.

Musí svou úlohu zvládnout!

Musí přivést Conana!

Barbar musí zahynout Svenovou rukou, jež bude svírat stříbrný nůž!

Při těchto úvahách Svenovu tvář zbrázdil zlý úsměv. Dagg už, díky černému magickému kameni, ví, kde má Cimmeřana hledat. Dagg je navíc vybaven skvělými prostředky, s jejichž pomocí Conana dopraví k břehům severního moře neuvěřitelně rychle. Zde už na ně bude čekat loď...

Dagg je přesvědčen, že Conana přelstí. „Dalekou cestu na sever se mnou podnikne dobrovolně,“ vykládal Svenovi ještě na ostrově. „Bude mít pocit, že nemůže odmítnout pomoc – a navíc ho přesvědčím, že na tom také zbohatne,“ usmíval se bývalý korzár. „Conan mě navíc zná. Dost dobře mě zná... Určitě mi bude důvěřovat!“

Snad se Dagg nemýlí. A kdyby náhodou ano, tak se Sven důkladně pojistil. Jedna podstatná okolnost totiž zůstala bývalému korzárovi, který se před lety plavil po mořích s Cimmeřanem a nyní je už sedmý rok v Svenových službách, zcela utajena.

V případě přímého souboje s Conanem – a zejména v případě nenadálých komplikací a hrozícího nezdaru – přestane být Dagg sám sebou. Za takových nepříznivých okolností se z korzára stane děsivý přízrak, který zcela určitě dokáže Conana vlákat do pasti, z níž už nebude úniku. A dokáže ho zajmout... Sven totiž nepotřebuje, aby barbar zahynul někde daleko od něho, potřebuje ho živého...

Dagg neví, že pokud chce sám přežít, musí co nejrychleji uspět...

Sven doufá, že se to jeho bývalému společníkovi, dnes otroku, podaří. Pokud ne, jeho chyba. On už pak Dagga stejně potřebovat nebude. Dostal rozhodující úkol, tak ať se snaží. Co se s ním stane, není ani trochu důležité.

Ostatně – svědka a připomínku minulého neúspěchu Sven oželí docela rád...

Čas, kdy svět i čas vyzve na souboj, se nezadržitelně blíží...

Ano, cítí se už na to dost silný.

I

Mírně zvlněnou krajinou jel na koni vysoký muž. Na první pohled bylo zřejmé, že jezdcem je voják. Opotřebovanou, na mnoha místech děravou drátěnou košili formovalo vypracované, svalnaté tělo. Nad širokými rameny se po okolní pustině s osamělými stromy a suchými křovisky rozhlížela hlava se smělým pohledem modrých očí, bojovně vysunutou bradou a hřívou havraních vlasů. Muž nespěchal.

Směřoval k pásmu hor, jejichž vrcholy se rýsovaly na dalekém obzoru. Daleko za zády měl moře – naposledy na jeho modrozelené vlny hleděl přede dvěma dny – a nejbližším cílem jeho putování byla soustava pohoří, která na severní hranici oddělovala Shem od Kothu.

Muž zamířil k obzvláště rozložitému olivovníku, který poskytoval dostatek stínu. Široko daleko nebylo podobný strom vidět. Slunce se nacházelo v nejvyšším bodě své cesty a nemilosrdně střílelo zlaté šípy na beztak již vyprahlou krajinu.

„No tak dobře, napijeme se. Máš určitě mnohem větší žízeň než já,“ oslovil muž zvíře pod sebou.

Černý hřebec jeho slovům patrně rozuměl, protože takřka okamžitě se u stromu zastavil. Muž křepce seskočil a požitkářsky se protáhl – jako by za sebou neměl dva dny v sedle, jako by ty dva dny nebyl ustavičně sužován vedrem a vichrem, který vše živé vysoušel a zasypával jemným pískem a prachem.

Kůň se pokoušel uškubnout suchou trávu pod stromem. Na rozdíl od poměrně svěže zeleného listí na větvích byla šedohnědá. Uschlá a tvrdá. Muž si sedl na jeden z vyčnívajících kořenů, který byl těsně nad zemí prohnutý do podoby luku. Zadíval se vzhůru – koruna vytvářela příjemnou ochranu před slunečními paprsky.

„Vlastně nám nic nechybí,“ pokračoval jezdec v samomluvě.

Kůň, jakmile uslyšel pánova slova, se okamžitě otočil a tvářil se, jako by s tvrzením beze zbytku souhlasil. Moudrýma očima pozoroval jezdcovo počínání – možná  se pokoušel uhodnout, co bude následovat.

Muž sáhl do koženého vaku pro sušené maso a láhev, ve které namísto vína byla už jen obyčejná voda. Lokl si – a slyšitelně vzdychl. Přece jim něco chybí...

Jen co se opřel o kmen letitého stromu, ucítil, že se propadá do náruče spánku. Ten pocit přišel až překvapivě rychle. Necítil se unaven... Před očima se mu teď míhaly větve olivovníku, brzy mu připomínaly útlé ženské ruce, které před jeho užaslým pohledem malovaly do vzduchu neznámé obrazce a symboly...

„Conane,“ uslyšel z nesmírné dálky.

Volá ho někdo? Pokusil se procitnout a vstát, ale nepodařilo se mu to. Sledoval spleť rukou a jejich neznámá znamení. Vzápětí se výjev před jeho očima změnil – zmizely větve i ruce, pozoroval teď výjev obkroužený něčím, co se podobalo oválnému rámu. Obraz v tomto rámu ovšem chyběl, nebo byl jeho očím nečitelný. Ovál totiž objímal plochu vyplněnou mléčně bílou mlhou...

„Conane,“ uslyšel znovu – a o poznání zřetelněji.

Konečně vstal. Opravdu? Nebyl si jistý, jestli tak učinil doopravdy, nebo pouze v tom podivném snu, který se ho tak rychle, skoro až neurvale zmocnil.

Kruhový obraz byl teď těsně před ním – vystupovala z něj dívčí postava.

„Conane,“ volala k němu tichým hlasem.

Conan i ve snu podvědomě sáhl po meči. Jeho barbarský instinkt mu hlásil, že je třeba bránit se. Být ve střehu. Probudit se. Čelit kouzlům...

Dívka se mu vzápětí začala před očima rozplývat...

„Conane,“ zaslechl opět. Tentokrát ovšem jeho jméno vyslovil muž.

Cimmeřan byl nadále v moci snu – zřetelně si uvědomoval, že se chce svých vidin zbavit, ale ani toto uvědomění nic na věci nezměnilo... Nejvíc ze všeho ho teď provokovala nenadálá proměna. Dívčí hlas vystřídal hlas mužský. Drsný, trochu skřípavý. Conana především napadlo, že ten hlas neslyší poprvé. Kdesi v zasutých komnatách paměti měl jeho barvu uloženu. Cítil – skoro už věděl – že majitel toho hlasu mu byl kdysi velice blízký...

„Varuju tě... Conane... Dej si pozor...“

Mužský hlas opět na chvilku překrylo dívčí volání. Vlastně varování. Znovu k němu spěchala útlá tmavovlasá dívka – jenže po pár krocích se proměnila v mužskou postavu. Proměnila možná nebylo nejpřesnější označení – bylo to, jako by se dva obrazy prolínaly, soupeřily se sebou. Vzápětí opět měla navrch mužská silueta. Ještě ji neviděl příliš zřetelně, bylo ale zřejmé, že ten podivný muž má téměř zlaté vlasy...

Bylo to celé zvláštní, moc zvláštní. Barbar se cítil, jako by náhle padl do léčky, jako by mu někdo neviditelný hodil pytel přes hlavu – a on se marně snaží bránit. Namísto prudkých výpadů je schopen pouze vláčných, pomalých pohybů, navíc si ani není jistý, jestli bdí, nebo sní...

„Konečně jsem tě našel,“ řekl plavovlasý muž. Byl zhruba o půl hlavy nižší než Conan, ale podobně jako černovlasý Cimmeřan i on se pyšnil vypracovanou postavou.

Conan si už byl jistý, koho má před sebou. Ano, kdysi si byli blízcí... Ale teď není čas na vzpomínky. Barbar vnímá, jak se v něm vaří krev. Cítí se ponížen. Na tohle existuje jediná odpověď – potrestat opovážlivce ranou mečem. Jenže rukojeť zbraně – zdá se mu – je neuvěřitelně daleko. Není schopen na ni dosáhnout...

„No tak, probuď se,“ uslyšel znovu – a zároveň ucítil, jak jím kdosi zlehka, ale přesto energicky zacloumal.

Conan rozevřel zeširoka oči. Seděl na prohnutém kořenu, opřený o prastarý olivovník. Nad ním se skláněl plavovlasý muž, jehož před chvílí viděl ve snu. Cimmeřan konečně dosáhl na svůj meč. Prudce vyskočil. Cítil, že jeho pohyby jsou o něco pomalejší než obvykle. V zádech ho nepříjemně mrazilo. Nemýlil se však. Před ním stál Dagg, bývalý kumpán z korzárských časů. Kdysi si byli poměrně blízcí. Mohli se na sebe spolehnout... Jenže tím se teď nemůže nechat zmást. Daggův příchod byl víc než podezřelý.

Chvilku na sebe mlčky zírali. Vždy, když si byli nablízku, byla jejich společnou zemí paluba lodě a dálkou, již zdolávali, byla nekonečná mořská hladina. V poušti se spolu rozhodně nikdy nepotkali.

„Kde se tu bereš?“ zavrčel Conan. V hlavě cítil nepatrné a především nepatřičné hučení. Další neobvyklá věc. A to pil jen obyčejnou vodu... Musí se mít na pozoru, tady něco nehraje...

„Hledám tě,“ řekl bývalý kumpán z korzárských časů.

„Proč?“ Conan tu otázku položil skoro proti své vůli. Podvědomí ho nabádalo, aby s Daggem nevedl zbytečné řeči, protože už to dávno není jeho společník z korzárské lodi... U barbara ale nakonec zvítězila zvědavost. Každým okamžikem se cítil silnější a jistější, a proto chtěl vědět, co za tím podivným Daggovým příchodem vlastně vězí. Musí se dovědět, co se chystá, před čím se má mít na pozoru. Že by se tu snad potkali náhodou, to bylo nepravděpodobné. Dozví se, co potřebuje. Nepochyboval, že se rozhodl správně.

„Přicházím tě požádat o pomoc,“ vypravil ze sebe Dagg.

Conan tázavě zdvihl obočí.

„Pomoc... A nejen pro mě,“ rychle dodal Dagg a pokusil se o úsměv. Bylo mu jasné, že Conan se má před ním na pozoru. Pochopil, že mu barbar nevěří...

Conan zúžil oči jako šelma před útokem.

„No ano, je to tak,“ pokračoval Dagg. „Pokud jim nepomůžeš ty, nevím o nikom, kdo by to mohl zvládnout. Na koho bych se mohl obrátit.“

„Jim? Komu mám pomoci?“

„Musíme na sever... Daleko na sever... Do míst, z nichž pocházím... Naše cesta bude dlouhá, ale přesto potrvá jen krátce...  Jde o čas... Času máme až příliš málo...“

Dagg při své řeči odvrátil pohled od Conana a hleděl do koruny stromu, který je stínil. Chvílemi hovořil až zbytečně nahlas, aby vzápětí skoro šeptal – několikrát se chytil za hrdlo, jako by se dusil. Brzy se ale uklidnil. Conan na bývalého kumpána hleděl s krajním podezřením. Opravdu se tu potkali náhodou? blesklo mu hlavou.  Co se s tím Daggem děje?

„Musíme do Vanaheimu, k Obřímu fjordu. A pak ještě dál... To ti možná nic neříká, ale já se tam na severu, na hranici mezi Vanaheimem a sousedním Asgardem, narodil. Možná si ostatně ještě pamatuješ, odkud pocházím... Ve Vanaheimu i Asgardu jsem doma,“ vyprávěl Dagg opět klidným hlasem. Teď seděl na vypouklém kořenu on a Conana zkoumavě pozoroval. „Musíme ale ještě dál. Na ostrov v chladných vodách severního moře. Právem se mu říká Ostrov ledu...“

Daggův hlas opět zeslábl. Conan na okamžik kolem korzára spatřil podivný černý stín. Obklopila ho špatně viditelná vířící koule, která se vzápětí rozplynula. Dagg učinil několik nervózních pohybů rukama – a vzápětí už hovořil normálním hlasem.

„Ostrov ledu ovládla černá síla. Zplodila armádu přízraků, která zahubila stovky mých krajanů, statečných lovců... Proti černé síle jsou ale bezmocní. Spoléhají na tebe. Ode mne vědí, že jsi každou situaci, jakkoli bezvýchodnou, dovedl ke zdárnému konci.“

Conan cítil, jak se mu Dagg snaží vlichotit. Celá ta historie, jak mu ji vykládal, byla nějaká podivná... Pak ale Dagg začal hovořit o něčem úplně jiném. „Myslím, že tě mohou zajímat ještě jiné okolnosti.“ Dagg se usmál.

„Co máš na mysli?“

„Odměnu,“ odpověděl plavovlasý korzár. „Jak už jsem řekl, lovecké osady u Obřího fjordu jsou v ohrožení. Na rybáře útočí cosi nepochopitelného... Popsat se to dost dobře ani nedá... Nikdy nic podobného nespatřili... Jako by se proti nim spikla příroda. Lesy na ně útočí. Přicházejí z moře a zabíjejí je... Žádám tě – a při dávném přátelství zapřísahám – neodpověz na mou prosbu ne!“ zvolal Dagg a odmlčel se.

Conan si prohrábl dlouhé černé vlasy. Vlastně neměl důvod Daggovu žádost odmítnout. Právě se rozhodoval, jestli navštíví několik dobrých známých v Aquilonii, nebo jestli se po delší době znovu vydá do rodné Cimmerie... Teď má nabídku vydat se ještě mnohem dál na sever. Pravda, Cimmeřani ve Vanaheimu většinou nejsou zrovna vítanými hosty, jenže tohle pro Conana nic neznamená.

Vnitřní hlas jej ale varoval, že s Daggem není všechno v úplném pořádku. Korzár ho zve nejen do země Vanirů, ale zároveň i mnohem dál na sever, až někam do končin, kde snad lidé ani žít nemohou... A proč by měl Vanirům pomáhat právě on? V nouzi sice nikdy nikoho neodmítl, jenže tahle věc je mu podezřelá. Proti komu by měl rybáře bránit? Co jim vlastně hrozí? Dagg to nejspíš nemá v hlavě úplně v pořádku, napadlo jej znovu. Jeho bývalý kumpán právě rukama jakoby odháněl neviditelného nepřítele. Cimmeřan znovu na kratičký okamžik zahlédl prapodivný stín, který na okamžik Dagga pohltil...

Conan si nicméně uvědomoval, že ani on sám ještě není úplně v pořádku. Už nespal, nesnil – přesto své okolí i dávného kumpána vnímal jakoby zprostředkovaně. Mlha, již tak intenzívně vnímal, když před sebou ve snu viděl kruhový obraz, se sice již skoro úplně rozplynula, ale... Přinejmenším tam zůstalo ono skoro. Pořád ještě viděl trochu neostře, nadále mu obrazy překrýval jakýsi lehký opar.

„Zmínil ses o odměně,“ připomněl Cimmeřan.

„Pravda,“ zvolal Dagg a plácl se do čela. „To je, myslím, dost důležitá součást celé historie... Domorodci vlastní spousty stříbrných předmětů – a ještě mnohem víc jantaru. To všechno by mohlo být naše.“ Dagg udělal významnou pomlku. „Buď za odměnu, nebo...“ nedopověděl.

„Rozumím,“ řekl Conan. „A co vlastně po mně chceš?“

„Aby ses postavil do čela armády, kterou mí krajani dávají dohromady...“

„Jenže s čím mám vlastně bojovat? S lesy, které vystupují z moře? Se stromy, které zabíjejí lovce? To přece nedává smysl!“ Čím víc otázek Conan vyslovil, tím spíš se přikláněl k myšlence, že se jeho bývalý druh zbláznil. Tak to bude. Nejspíš na něho působí nějaká tajemná kouzla. Možná potřebuje pomoc spíš on sám než lovci na vzdáleném severu... Ostatně, kdoví jestli tihle lovci nežijí pouze v jeho chorobných představách...

Conan se zašklebil. Konečně si udělal jasný úsudek.

„Vše se dovíš,“ ozval se Dagg. Patrně vycítil Conanovy rozpaky. Místo odpovědi ale převedl řeč na jiné téma. „Podívej se, něco ti ukážu,“ dotkl se olivovníku. Silný kmen podélně protínala rozměrná prasklina. Conan by byl ochoten přísahat, že tam ještě před chvílí nebyla.

„Pohleď,“ zaslechl Daggův hlas. Zněl teď jakoby z nesmírné dálky.

Conan stál těsně u praskliny. Ne, ne, opakoval si pro sebe – ale nebyl schopen od stromu odejít. Vzápětí ucítil, jak do něho bývalý kumpán vrazil. Vzepřel se. Napjal všechny síly, až mu na rukou i na krku vystoupily žíly.

Když pohlédl na Dagga, spatřil obraz, který s ním otřásl. Byl to další ze sotva postřehnutelných vjemů, ovšem opět potvrzoval Cimmeřanovo neblahé tušení. Plavovlasý korzár je pod vlivem magických sil... Dagga teď neobklopoval černý stín, Dagg se tvářil až nelidsky klidně, ačkoliv spolu zápolili, jenže jeho tvář na okamžik přestala připomínat bývalého korzára. Conan na chvilku dokonce spatřil tvář, která už nebyla lidská. V kratičkém záblesku se bytost těsně vedle něho zdvojnásobila a místo hlavy zahlédl podivný kulovitý útvar s dobře viditelnými tesáky...

Všechno trvalo nesmírně krátce...

Právě v té chvíli se s barbarem celý svět zhoupl a zakroužil. Strom náhle nestál vedle něho, ale byl kdesi hluboko pod ním. Prasklina se na něho šklebila jak tlama zvířecí nestvůry. Nebylo se čeho chytit. Padal...

Málem znovu ztratil vědomí. V hlavě mu hučelo, slyšel chór všech mořských větrů, snad v tom byl i zpěv severských lesů...

Myšlenky se rodily a zmíraly. Je snad Dagg čaroděj? Nebo přízrak, který se skutečným korzárem nemá už nic společného? Odpovědi neznal, nicméně fakt, že se ocitl v osidlech kouzel, byl mimo jakoukoliv pochybnost. Po zádech mu přeběhl mráz. Ačkoliv kouzlům byl za svůj život nucen čelit už mnohokrát, nadále je považoval za cosi nesmírně cizího, zákeřného, s čím nelze souhlasit a jen stěží zápolit.

Cítil, že se musí bránit. Zatím ovšem nevěděl jak.

Neměl tušení ještě o jedné okolnosti.

Jen co se prasklinou zřítil do nitra olivovníku, skočil Dagg za ním – a strom vzápětí zmizel ze sluncem rozpálené pustiny, jako by tu nikdy nebyl.

Na jeho místě zůstal pouze Conanův opuštěný kůň.

Dočasná ztráta vědomí a nepříjemné pocity trvaly jen krátce. Conan se ohlédl a spatřil Dagga za sebou. Oba stále ještě byli v puklém kmeni. Plavovlasý muž měl opět svoji obvyklou podobu, ale Cimmeřan nemohl z paměti vypudit obraz, který krátce před tím spatřil.

Musí ho zabít! Dagga musí zabít, opakoval si Cimmeřan v duchu. Dosud ale vězel v nitru olivovníku a cítil, že se nedokáže ani pohnout. Přesně takto to vypadalo, když k němu Dagg přicházel po  shemské poušti. Vše se změnilo až poté, kdy mu Dagg pokynul, aby nedobrovolný úkryt opustil.

„U Croma!“ uniklo barbarovi ze rtů, sotva učinil několik kroků.

Kolem stromu, z jehož nitra vylezl, teď byla naprosto odlišná scenérie. Shemskou rozpálenou pustinu vystřídal chlad země oplývající jehličnatými hvozdy a vlhkými skalami. Conanovi výjev trochu připomněl rodnou Cimmerii a její zalesněné hřbety. Zdejší vrchy měl v tuto chvíli jak na dlani – s Daggem se právě nalézali na vyvýšenině. Stáli na rozlehlém skalním bloku, který výrazně čněl nad rozlehlým údolím.

Kam oko dohlédlo, viděl Conan oblé křivky prastarých pohoří, několik mnohem vyšších vrchů pokrytých ledovci, spousty ostrých skalních útesů – a především temné koberce lesů.

„U Croma,“ zopakoval Conan. „Kde to jsem?“

„Daleko na severu,“ připomněl Dagg.

„Daleko na severu,“ zopakoval Conan a zpytavě pohlédl na společníka. Nic mu ta odpověď neříkala.

Vzpomněl si na olivovník. Cítil, jak i navzdory chladu, který na oba zaútočil, se v něm začíná vařit krev. Ten zatracený Dagg s pomocí kdovíjakých zaklínadel ho sprostě unesl! Jeho, Conana z Cimmerie! To nemůže zůstat bez trestu.

„Nezlob se,“ zašeptal v tu chvíli Dagg a maličko se přikrčil. „Moc tě tu potřebujeme...“

„Odkdy se staráš o nějaké nebožáky z konce světa? Ty! Zrovna ty!“ skočil mu barbar do řeči. „Kdo vlastně jsi?“ zeptal se.

Blonďák rozhodil rukama – jako by se Conanovi vzdával. „Lidé se mění. Vrátil jsem se do krajiny severních fjordů. A jelikož mí krajani vědí, že tě znám, požádali mě...“ málem se zajíkl.

Conan vychládal. Na svou otázku sice odpověď nedostal, ale po pravdě řečeno ani neočekával, že by ji dostat mohl. Jeho hněv se teď pomalu, ale jistě znovu dostával do rovnováhy se zvědavostí. Ocitl se v místech, po nichž netoužil, dostal se do míst, která jsou prý sužována nepochopitelnými přízraky – a především dostal se sem s mužem, který navzdory řadě společně prožitých osudů nebudí ani trochu důvěru. Musí začít jednat.

„Tam za těmi kopci,“ ukázal Dagg přímo před sebe do míst, kde krajině vévodilo obrovské údolí s modravými kopci na horizontu, „jsou Temné vrchy a za nimi Obří fjord...“

Conan si vzpomněl, co o tomto místě Dagg vyprávěl – právě u Obřího fjordu číhá smrtelné nebezpečí!

„Ty se postavíš... do čela... armády...“ Dagg se snažil pokračovat ve výkladu, ale zdálo se, že najednou není schopen formulovat věty, že stále zoufaleji hledá slova. Pouze ukazoval před sebe – někam do skal – a zíral přitom na Conana. Cimmeřanovi se navíc zdálo, že Daggův zrak jím prochází, že dávný korzár ho vlastně ani nevnímá. Je to tak, napadlo najednou Conana, v první řadě bych přece jen měl asi pomoci Daggovi...Třeba není útočícím přízrakem, ale něčí obětí...

Conan se přesto podíval směrem, kterým Dagg ukazoval. Na okamžik se mu zazdálo, že mezi balvany zahlédl jakési vířící stíny. Podobné, jaké už několikrát Dagga obklopovaly. Právě v ten okamžik Dagg znovu promluvil.

„Shromažďujeme vojsko... Domorodci... Se zbraní v ruce... Nasedneme na lodě... Na ostrov... Do míst, kde se zlo rodí... S tebou... S tebou to dokážou,“ vyrážel Dagg ze sebe. Držel se při tom za hlavu.

Po chvilce dodal normálním hlasem: „Věřím, žes mi porozuměl. Jsou tu lidé jako my – mají právo na  život. A navíc – budeme čelit nebezpečí, které by časem mohlo zasáhnout i kraje daleko odsud. Vyhnout se mu nemůžeme. Je naší povinností...“ Dagg opět větu nedokončil. Zarazil se – a slabě pousmál. „Od bývalého piráta znějí podobná slova asi dost podivně,“ připustil již naprosto plynně.

Conan se rovněž usmál – ale jen proto, aby Daggovi odpověděl, aby nějakým viditelným způsobem na jeho proslov zareagoval. V duši cítil rostoucí tlak. Všechny smysly mu napovídaly, že se kolem něho odehrává cosi znepokojivého, něco, co zatím neumí ani pojmenovat, co ho ovšem nutí být neustále ve střehu. Všude tu cítí plížící se nebezpečí. Mnohem silnější, mocnější, zákeřnější, než kým je jeho plavovlasý únosce...

„Jsem unavený,“ řekl Dagg náhle a sedl si na plochý kámen. „Hrozně unavený. To se ani nedá popsat.“

Conan cítil, že napětí v jejich blízkosti se opět o něco zvýšilo. Vzduch se – i přes zdejší chlad – doslova tetelil přítomností neznámé síly.

„Měli bychom vyrazit nejkratší cestou do míst, kam jsi mě zval,“ řekl rozvážně Conan. „Do Obřího fjordu, na loď,“ připomněl.

Nemůže tu přece jen tak zůstat stát. Buď co nejrychleji Daggovi uteče, pokud ho rovnou nezabije, a vrátí se na jih – nebo začne rozplétat příběh, který plavovlasý korzár tak zmateně načrtl. Možná že jedno souvisí s druhým. Především musí zjistit, koho má před sebou a co má tenhle zmatený příběh vlastně znamenat. Cítil, že ho podobné otázky naplňují vzrušením. Bylo to něco jiného než bezcílné bloumání po Shemu či Aquilonii, které zažíval v uplynulých dnech. Ostatně jeho dobrodružná povaha už potřebovala změnu.

„Ano, jistě,“ odpověděl Dagg slabým hlasem. „Hned vyrazíme. Hned...“

Zatímco Dagg Conana ujišťoval, že budou pokračovat v cestě, dál seděl na plochém kameni a nehýbal se.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se Conan.

„Ne. Není,“ odpověděl Dagg a pokusil se vstát. Pokus to byl ale neúspěšný, protože jen co nadzdvihl své tělo, okamžitě těžce dosedl zpět. Podíval se na Conana vyděšeným pohledem. Conan bedlivě sledoval, jestli opět nespatří Daggovu proměnu v ostnatý přízrak – ale nic podobného teď nespatřil. Dagg seděl na kameni a bojoval s neznámým protivníkem. Alespoň tak to Conanovi připadalo. Netušil, jestli má či vůbec může nějak zasáhnout.

Po chvilce Dagg přece jen přemohl neznámou tíži; vstal, pokynul Conanovi a vydal se z návrší nad srázem, odkud byl krásný výhled, směrem k nedalekému skalnímu bludišti.

Již na samém počátku bludiště Conan spatřil úzkou cestičku, která mizela za nejbližšími skalními bloky.

„Stezka nás dovede dolů do údolí. A pak podle řeky se dostaneme...“ začal Dagg popisovat nejbližší trasu.

Conan v tu chvíli pohlížel nejen na postavu svého průvodce, která zůstala stát nakročená, ale opět si všiml podivných stínů ve skalách. Zprvu pouhé šmouhy nabývaly na objemu a stále zřetelněji vířily – před pozorovateli se tak před skalním pozadím těsně nad zemí pohybovalo něco, co se už dost zřetelně podobalo černé kouli. Barbar tasil meč. Přikrčil se jak šelma připravená ke skoku. Rozhlížel se kolem sebe, ale kromě Dagga a podivné koule tu nic jiného v pohybu nebylo.

Conan napjatě sledoval nejen podivuhodný úkaz, ale i svého plavého průvodce. Dagg stál na místě jak přikovaný a chvěl se po celém těle. Kulový útvar se k němu blížil – vzápětí ho zcela obklopil. Tentokrát ale nepřipomínal pouhý stín, na chvilku to vypadalo, jako by Dagg vrostl do temného skaliska. Korzár vzápětí klesl k zemi.

Conan se instinktivně přikrčil, na únik ale ani nepomyslel. Jednak nebylo kam, jednak se ocitl v naprosté časové tísni. Navíc cítil, že by se měl pokusit bývalému druhovi pomoci. Ale jak? Již mnohokrát zažil utkání s podivuhodnostmi, jež povstaly z dílen mágů, již mnohokrát s podobnými monstry vybojoval vítězné duely – ale vířící tmavý mrak se nezdál být nejvhodnějším protivníkem, jehož lze zdolat nezměrnou silou a vůlí.

Mračná koule se řítila k Cimmeřanovi.

Náhle ustala v pohybu. Nejenže se v tuto chvíli přestala ke Conanovi přibližovat, dokonce se zdálo, že splaskává, ztrácí na mohutnosti. Po pár okamžicích již vedle Dagga byl k vidění poměrně malý obláček. Dál se smršťoval, až nabral rozměrů lidského těla.

Conan byl vzápětí ke svému nemalému úžasu svědkem záhadné proměny. Mrak houstl a postupně přeléval své proměnlivé tvary.

„U Croma,“ uniklo Conanovi.

Před ním stála dívka se zářícíma očima barvy jantaru. Její protáhlou tvář lemovaly dlouhé havraní vlasy.

Dívka Cimmeřana mlčky pozorovala. Ale jen chvíli.

„Jmenuji se Arzala, Conane,“ řekla. „Hrozí ti obrovské nebezpečí. Sleduji tě už od shemské pouště – tam jsem ovšem ještě neměla dost sil, abych tě byla schopná oslovit. Tam měl převahu můj nešťastný bratr. Až tady jsem to dokázala,“ vychrlila ze sebe.

Conan pozoroval dívčino pružné tělo. Tohle byl, u Croma, mnohem pohlednější vyslanec než Dagg. A ty oči! Planuly v nich zřetelné plameny, barbar cítil sálavý žár, který mu rozpaloval krev... Ten pocit ovšem trval jen kratičký okamžik. Conan svíral v ruce meč a čekal, kdy se dívka promění v nějaký děs. Třeba v úplně stejný, v jakém spatřil Dagga. Nevěřil, že má před sebou mladou ženu, nevěřil, že je pravda to, co právě vidí na vlastní oči...

„Je to pravda. Nejsem přízrak. Chci ti pomoci,“ ozvala se dívka. Jako by dokázala číst Cimmeřanovy myšlenky.

„Hrozí ti nebezpečí,“ zopakovala, „ale je dobře, že jsi tady.“

„Dagg je opravdu tvůj bratr?“ zeptal se barbar.

„Nevlastní,“ přisvědčila Arzala.

„S Daggem jsme zažili pár společných dobrodružství na mořích. Ale o tobě jsem nikdy neslyšel. Dagg se nikdy ani slovem nezmínil, že má sestru. Kdo vlastně jsi?“ chtěl vědět Conan.

„Třeba se nechtěl chlubit, že má sestru čarodějku,“ odpověděla dívka.

„Ty jsi...?“

„Ach ano, ale teď není čas na dlouhá vyprávění,“ skočila Arzala Cimmeřanovi do řeči. „Zkus mi věřit. Jen tak můžeš pomoci sobě i ostatním. Pojď, více ti řeknu cestou. Musíme odsud co nejrychleji pryč,“ zdůraznila Arzala.

Ukázala směrem k úzké cestičce do údolí.

„Ale co bude s Daggem?“ zeptal se Conan. Plavovlasý muž dál ležel bez hnutí. Nebylo na něm patrné žádné zranění, nicméně Cimmeřan si nebyl jistý, jestli je jeho bývalý druh ještě mezi živými.

Dívka nechala jeho otázku bez odpovědi.

„To tě tvůj bratr ani trochu nezajímá?“ podivil se Conan. „Oba se neustále oháníte slovy o pomoci kdoví komu... V tom se vlastně nelišíte. Oba se tváříte, že dokonce účinně pomáháte i mně samému – nebo to máte v úmyslu... Už mám ale těch vašich dobrých skutků až po krk. Pověz,“ naklonil se k dívce a zlehka se dotkl jejích vlasů, „proč bych měl věřit tobě víc než Daggovi? Proč?“

Dívka štíhlými dlouhými prsty přejela Conanovi po dlani – ale pak se odtáhla. „Když nevíš, zeptej se svého vnitřního hlasu... Myslím ostatně, že Dagg tě příliš nepřesvědčil. Spíš rozzlobil...“

„...kdežto ty, krásná a tajemná, se u mě nemůžeš nepotkat s úspěchem, tobě nedokážu odolat, co?“ zavrčel Cimmeřan. Pravda, Dagg ho rozzuřil i zneklidnil. Doposud nemá jasno, kým korzár ve skutečnosti vlastně je. Možná se to dozví od této dívky.

„Takhle jsem to nemyslela.“

„Ale já to tak pochopil.“

Chvilku bylo ticho. Pak se Dagg maličko pohnul.

„Vidíš, žije,“ podotkla Arzala. „Máme nejvyšší čas... Jen co procitne, začne nás pronásledovat. Je to těžký soupeř, vím, o čem mluvím. Vlákal tě do pasti... Už to není tvůj kumpán z dávných časů, ani můj bratr z časů klidného dětství. Podobou se nesmíš nechat zmýlit. Je otrokem černé magické síly, která hrozí, že tu všechno pohltí – a že jen tím se nespokojí – chce ovládnout mocné země na jihu... Nedokážu Dagga zachránit, neumím zabránit tomu, co má provést – dokázala jsem ho jen na chvíli přibrzdit. Proto potřebujeme mít náskok. Pojď,“ řekla dívka naléhavě. „Ztratila jsem příliš mnoho sil – Dagg je teď schopen mě přemoci. Jen co se postaví na nohy...“

Dívka uchopila Cimmeřana za ruku a snažila se ho nasměrovat k úzké stezce mizící mezi balvany. Vtom si oba všimli, že Dagg otevřel oči. Vzápětí se zablesklo a následovalo suché prásknutí.

Olivovník, v jehož kmeni se Conan dostal sem na severní pobřeží Vanaheimu a který v krajině chladu a černých jehličnanů připomínal přízrak z jiného světa, jako by ožil. Nejen že pohyboval větvemi, ale nepozorovaně se přemístil k ležícímu Daggovi. Ještě před chvílí byl od něho vzdálen přinejmenším dvacet kroků. Ale teď se již skláněl nad ležícím plavovlasým mužem a dotýkal se ho větvemi na čele. Následovalo několik dalších, tentokrát menších záblesků.

„Co to, u Croma, znamená?“ sykl Conan.

Arzala mlčela. Držela ho za ruku. Chvilku se zdálo, že není schopná udělat ani krok.

Dagg pohnul hlavou – víc zatím nesvedl. Oči měl zeširoka otevřené, snad jimi pozoroval těžké temné mraky, které pluly přes šedou nebeskou klenbu, možná ale viděl něco úplně jiného. Pak se bývalý korzár toporně posadil...

Teprve v tu chvíli se Arzala vzpamatovala. „Honem, Conane. Ten strom ho probudil a posílil. Musíme pryč!“

Cimmeřan zaváhal jen na okamžik – pak se za černovláskou pustil do nitra skal. Jednoznačnou odpověď, jestli se rozhodl správně, po ruce sice neměl, ale k nějakému výsledku dospět musel. Možná ho přesvědčil ten pokřivený starý olivovník. Přenesl ho sem z jihu, teď znovu pomáhá Daggovi, který už zcela určitě není tím starým dobrým Daggem, na něhož se kdysi mohl plně spolehnout. Je třeba zmizet. A tak tedy poslechl svůj vnitřní hlas. Však ono brzy bude jasněji, byl přesvědčen.

Ještě než zmizeli ve skalním bludišti, stačil se ohlédnout. Dagg už stál – ale Conan si najednou nebyl jistý, jestli to byl opravdu jeho bývalý kumpán, koho zahlédl. Opět v kratičkém okamžiku spatřil přízrak, který se korzárovi nepodobal – tělo měl válcovité, jakoby napuchlé, na výšku měřilo mnohem víc než Cimmeřan. Nebyl ale čas na delší pozorování.

Úzkou pěšinou mezi balvany sestupoval společně s pohlednou průvodkyní do údolí – někde na dně obrovského kaňonu by měli nalézt stavby z kamene a hlíny a zejména jejich těžce zkoušené obyvatele. V tomto ohledu se Arzalino vyprávění shodovalo s tvrzením bývalého korzára. Cimmeřan cítil, že opět – jako již mnohokrát – vstoupil do prazvláštní historie, která ho omotává jak dravá liána či nebezpečný had.

Arzala vedla Cimmeřana bludištěm balvanů. Napravo i nalevo vyrůstaly z kamenného podloží obrovité kamenné sloupy, které bránily v širším rozhledu. V nejvyšších místech rostly nízké, pokroucené jehličnaté stromy, o něco níž se táhla hustá vřesoviště. Zdálo se, že mladá žena jde zcela bez rozmyslu, ale Conan brzy poznal, že spěchá cestou, kterou jistě užívají i jiní lidé. Několikrát totiž byli nuceni překonat bystřinu řítící se z prudkých svahů – Arzala vždy neomylně dospěla do místa, kde přes potok vedla dřevěná lávka.

Mezi kameny a řídkou vegetací se doslova vznášela. Vysoké, ostré kamenné sloupy nechali za zády, obklopoval je teď táhlý svah, řídce porostlý nízkými křovinami. Neviditelnou pěšinou dospěli až na samé dno dlouhého údolí. Právě zde Conan poprvé spatřil nízká stavení domorodců. Nad zemský povrch vystupovaly vlastně jenom střechy – a i ty byly dokonale maskované drny a trávou.

„Tady žijí Thoronové,“ řekla bez dalšího vysvětlování Arzala. „Ti nám pomohou.“ Učinili pár kroků směrem ke stavením, když se do nich opřel silný vítr.

„To je dech boha Thora,“ prohlásila Arzala. „Thoronové se považují za jeho děti. Thorův dech je silný a životodárný.“

Něco na tom bylo. Conan si povšiml, že v porovnání s celkovým chladem mu vítr ženoucí se údolím připadal málem hřejivý.

Teprve tady se na chvilku zastavili. Oba prudce oddechovali. Rozhlíželi se kolem sebe, ale nezdálo se, že by je Dagg pronásledoval. Naopak se zdálo, že jsou široko daleko jedinými živými tvory.

„Tak a teď mi vysvětli, o co jde. Stručně a jasně. Co se tu děje a proč jsem tady já,“ řekl Conan. „Bez toho dál nejdu. A nezkoušej mě strašit Daggem...“ řekl jednoznačně, i když v hloubi duši byl přesvědčen, že Dagg může být opravdu těžkým protivníkem.

Dívka na okamžik pohlédla na barbara. Oči jí metaly jantarové blesky. Chvíli neříkala nic.

„Dobře,“ ozvala se po chvilce. „Máš na to právo.“

A začala vyprávět o zaledněném ostrově ještě dál na severu. O muži, který se prohlásil novým veleknězem a začal kolem sebe rozsévat zkázu. Zbavil se svého předchůdce, jemuž Arzala sloužila, když se zmocnil bájného černého magického kamene pocházejícího ze žhavého nitra Ostrova ledu. S jeho pomocí chce získat moc nad bohatými zeměmi na jihu – tady ve Vanaheimu právě zkouší svou přízračnou lesní armádu. Domorodcům hrozí, že pokus nepřežijí – někteří zemřou na následky černé nemoci, která invazi podivných stromů doprovází, z jiných se stanou nelidští bojovníci podobní útočným červům, kteří se ve stromech rodí.

„A kdo je tím veleknězem?“ zeptal se Conan.

„Jméno ti nic neřekne,“ hořce se usmála Arzala. „Jmenuje se Sven Drak, je to stařec z Asgardu s pohnutou minulostí...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan na Ostrově ledu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.