David Drábek

Unisex

Hra z roku 2009 o posledním násilí v Evropě

Toto dílo, včetně všech svých částí, je opatřeno výhradou autorských práv a je chráněno zákonem. Jiné než zákonem předepsané užití je trestné – jde především o přísný zákaz dalšího rozmnožování bez písemného souhlasu nakladatele. Prosím nekopírujte!

No part of this publication may be reprinted, reproduced or distributed in any form or by any means, or stored in a data base retrieval system without prior written permission of the publisher.

© David Drábek, 2012
© eBook studio Lacerta (www.sazba.cz)
© Editor of a Work Lenka Jungmannová, 2012
© Filip Tomáš – Akropolis, 2012
ISBN 978-80-87481-84-4

Viděl černý podbřišek světa, přece se nikdy nevzdal.

Alan Moore: Watchmen

Zvlášť kritizuji zlo. Ale lidé si myslí, že žertuji.

Michel Houellebecq

Osoby, zjevení, přízraky:

Nina

Egon

Dvořák (Václav)

Max Fado

Atkval

Sebastian

Želva

Boleslav

Novinář

Safir

Kamil

Nautilia

Komisař

A dále pak:

Laboranti

Psí muž a jeho věznitel

Lachtaní lidé

Alfa

Beta

Gama

Delta

a Omega

Stařeček a sestra z LDN

Obsluha kavárny

Krejčíř – Kožený – Pitr

Mladý milenec

Prolog: Laboranti

Sedm laborantů s rouškami. Gumové rukavice, plastové brýle.

Laboranti Už jsme to dodělali! Žije to! Zapomeňte na golemy a roboty a frankensteiny. Je konec hrůzy a strachu! Konec kriminality! Nastává mír bez totality! Vivat Evropa!

Laborant Dvořák (sundá si roušku) Já jsem z Čech. Z Jilemnice. Můj snoubenec tady v Bruselu vyskočil z 6. patra. Po dopadu na dlažbu mu vylétla z nosu šňůrka slizu. (Pozvedne zkumavku) Našel jsem v ní genetickou šifru našeho národa. A rozluštil jsem ji. Vypadá asi takhle. (Vytáhne zpoza pláště gumové hádě a zašmrdlá jím před očima) Brekekekeke! (Navlékne si roušku)

Jiný laborant Let’s go, Dvourek.

Laborant Dvořák D-v-o-ř-á-k.

Až teď spatříme v rukavicích laborantů to stvoření. To mimino. Má k ostatnímu tělu neúměrně velikou hlavu. A jeho oči jsou temnější než aztécká čokoláda.

1. Nina

Tělnatá starší žena stojí u okna a ukazuje ven. Pokoj působí značně neosobně. Hotelově. Jako by hotelová služba před malou chvílí odešla. Ukrajinské poklízečky ještě stojí za dveřmi, usazují saponáty do pojízdného vozíku a vydávají se drkotavě o apartmá dál.

Nina Neumím péct. Ani si nevařím. Kdybych pozval známé na buchtičky se šódó, klidně bych do nich přidal špetku meskalu. Podívejte se z okna, támhle. Vy tam asi nedohlédnete, že? Ten rezavej chlápek s těkavým pohledem… Vsadil bych se, že chystá nějaká alotria. Když se změníte ve starou ženu, začnete používat slova jako „alotria“, „krindapána“ nebo „kvinde“. Věřte nebo ne, ale poznám z prvního pohledu na člověku, jestli něco ukrývá. A jestli to ukryté úpí bolestí, jestli krvácí, jestli pláče. Jsem v tom dobrej. Jmenuju se Nina. (Postaví se před zrcadlo. V odrazu však nevidíme ji, nýbrž fešného mladého muže) Ženskou s tykvovitými kozami a vimrlatou panímandou, s vakem sádla pod žebry a postupující hluchotou nejsem dlouho. Asi jen poslední čtyři roky. Ahoj. (Muž v zrcadle pokyne na pozdrav) Byl jsem donedávna chlap jak ořešák. Jak sekvoj. Jak kandelábr. Jak Matterhorn. Rád dávám tyhle přirovnání – to mám z křížovek. Čtyři roky jen luštím křížovky, střídám hotely, pokouším se ukuchtit lasaně a s napětím čekám, jestli mě najdou. Pokud jo, tak to vezme rychlej konec. Proto zaznamenám svůj příběh v podobě divadelní hry. Moji rodiče totiž byli nadšený ochotníci a já s nima objížděl všelijaký ty Hronovy a byla docela prča. Prča. To zní jak jméno jugoslávský uzenky. Nebo jako srst peruánský lamy na čtyři. Jinak je divadlo pakárna, to víte sami nejlíp. Egone, pustíme se do toho. (Muž vystoupí zpoza zrcadla a vysvlékne se do běžeckých trenýrek) Máš suspenzor?

Egon Mám.

Nina Příjmení vynechám, protože bych přivedl do šlamastyky příbuzný. Dali mi jméno Egon podle spisovatele Hostovskýho. Žid ale nejsem, to abyste v hlavě nesnovali nějaký antisemitský píčoviny. Fuj fuj, já kanálbába – píčoviny se přeci v takhle dobrý společnosti neříká. Poprvé mě to trklo někdy v patnácti. Běžel jsem svoji pravidelnou desítku po náměstí a před jedním domem, hned vedle narpy, jsem to ucejtil.

Egon vyklusává městem a zazní zvuková proplétanka ruchů, šumů a zajíkavých lidských hlasů. Někde vzadu se objeví vchodové dveře měšťanského domu.

Nina Ten dům vypadal zvenku zcela klidně, vychladle, tuctově…, ale mně bylo v jeho blízkosti na zvracení a něco mi okopávalo ohryzek v krku.

Egon Stalo se mi to asi dvacetkrát za sebou, každý den. Ale vždycky jsem se vzchopil a pokračoval v běhu dál. Pod pekařstvím dolů směrem k řece.

Nina A za pár dnů se to stalo.

Egon Ve sklepení toho domu utýrali manželé mladej pár brigádníků odněkud z Polska.

Nina Esenbáci prej blili jak aminy, když je objevili. Ty zubožený těla.

Egon Bolševici to ale ututlali, ven od tý chvíle nic neprosáklo. Ale pamatuju si ty dva postarší manžele. Byli tak… normální. Zrůdy odvedle. Zlo. Nedalo mi to spát.

Nina Ale to už jde teď mimo mě, to už je na jinejch. Já jsem stará bába, co štrikuje hnusný punčocháče, ne?

Egon Nevěř tomu, dostanou tě. Nás oba…

2. Dítě cvičí

Znovu ti laboranti. A s nimi chlapec, dívka…, to se nedá přesně odhadnout. Výšky tak metru čtyřiceti. Nepřirozeně veliká hlava, s vypouklým zadním lalokem. Mandlovité temné oči a namísto nosu jen dva srdíčkovité otvůrky. Laboranti mluví na stvoření rozmanitou směsí jazyků.

Laborant Dvořák Ahoj doma. Tady v Bruselu je příjemné jarní klima, asi tak dvacet tři stupňů. Chtěl bych vzkázat mamince, že nový iPod pro synovce už mám a mast na křečové žíly jí taky dodám po kurýrovi.

Laborant Stop gabbing and check the subject´s sedimentation, Dvourek.

Laborant Dvořák Right away. Dvořák, debile.

3. Max Fado

Kavárna. Nina okukuje tiramisu v chladicí přihrádce. U stolku opodál sedí poněkud zasmušilý muž. Jeho vysoký cylindr má modrý sametový nádech.

Nina Od prvního sklepa uběhlo několik let. Tušil jsem, že se mě to týká, že ty návaly a křeče v blízkosti určitých sídel nejsou normální. Ale taky jsem měl hnusnou beďarovitou pubertu, náš táta do toho pil a houpnul pod vlak, nárazníky mu odvezly předloktí s digitálkama pět kilometrů daleko. Šuškalo se, že měl švába na mozku, že máme v rodině psychickou polízanici, a já se bál, že je to vono, že je to dědičný. Uplynulo několik roků a já studoval v Praze. A jednou mi zavolal nějakej chlápek, jmenoval se Max Fado a domluvili jsme si schůzku v kavárně…

Egon přichází do kavárny a muž v cylindru mu pokyne.

Max Fado. Táta Max. Strniště na propadlejch tvářích, rozbíhavý oči… a ten cylindr. Max Fado mi převrátil celej život naruby. Řekl mi, že mám výjimečný schopnostě… schopnosti a že jestli bych se jim nechtěl víc věnovat. Pátrat po zlu. Tak nějak to říkal. Tenhle karamelový řez si vezmu, děkuju.

Egon Je to ode mě opovážlivost, ale povězte mi, proč nosíte ten modrý cylindr? Není zrovna nenápadný.

Max se na chvíli zamyslí a poté klobouk sesadí dolů na desku stolu. Z temene jeho hlavy, sestříhané na miniaturního ježka, cosi trčí.

Max Ve Svatém Mořici se z jedné střechy uvolnil rampouch a zabodl se mi do hlavy. Prošel lebkou a špičkou se zapíchl do nezmapované části mého mozku. A už tak zůstal. Nejenže neroztál, ale navíc mi otevřel určité… nadání. (Nasadí si klobouk zpět)

Nina Čučel jsem jak sůva z nudlí. Potom mi řekl, že se rozhodne mezi mnou a ještě jedním adeptem, zda jsem způsobilej dělat Sklípkana. Dal mi papírek s adresou toho konkurzu. A pak už mluvil jen o espresu.

Max Espreso.

Obsluha S mlékem?

Max Rozhodnu se na poslední chvíli. A nahřívejte prosím hrnéčky dnem dolů, ano?

Obsluha To máme, aby se do nich neprášilo.

Max Nesmysl, horký vzduch do nich žádný prach nevpustí.

Obsluha Aha. A vy si dáte?

Egon Mattonku.

Obsluha odejde a Max se poprvé nakloní směrem k Egonovi.

Max Mám doma sedmnáct preso strojů. Ale ideální espreso se mi nedaří. Ten efekt leopardí kůže na hladině, víte?

Nina A pak mluvil o správným espresu celou hodinu v kuse. A porovnával značky. Vykružoval ústama jejich názvy s rozkoší, jako by mluvil o Venušinejch bradavkách. Lavazza, Piacetto, Van Houtte, Illy, Piazza d’Oro, Segafredo, Pellini, Lamborghini, Davidoff, Caffè Molinari, Trombetta…

Egon Dal jste jí hodně velké dýško.

Max Ano, protože ukradnu hrnek. Tenhle ještě nemám. Neztraťte tu adresu.

4. Strom v Betlémské ulici

Max Fado stojí uprostřed hýbající se soustavy větví, spleti šlahounů a listoví. Připomíná Merlina v hlohovém keři.

Max Orientujte se v Praze podle toho stromu. Když vstoupíte do Betlémské ulice směrem od Vltavy, hned vám bude jeho kmen něčím povědomý. Je nachýlený v dramatickém úhlu z jednoho břehu ulice na druhý a ukazuje na dům s pamětní deskou Svatopluka Čecha. Tolik pro zájemce. Ale to jste zatím jen na rohožce přede dveřmi. Pokud strom nebude chtít, nestane se dál už vůbec nic.

Tma.

5. Egon střílí dál

Egon uprostřed soustavy větví a šlahounů. A po jeho boku střapatý a ve tváři notně pihovatý mladík.

Egon Ten strom asi chtěl, protože postupujeme. Já a tady můj kolega…

Sebastian Sebastian.

Egon Támhle na konci toho dřevěného kotouče někdo stojí!

Max (vystoupí z rozkmitaných ratolestí) To jsem já. Už jste se stihli seznámit? Egon – Sebastian. Počkejte tu chvíli, domluvím schůzku s tou smradlavou hydrou.

Nina (přichází s komentářem) Sebastian. Nikdy jsem neměl kamarády. Doma jsem měl spousty nápadů, jak zablbnout, jaký hry hrát, jaký předvíst grimasy. Když jsem ale došel mezi děti, zůstal jsem stát jak knedlík a z hlasivek nevyšel ani pšouk. Říkali mi vařbuchta. Se Sebastianem to bylo od první chvíle jiný.

Egon Egon. Začíná se nám hodně moc měnit život, nemáš pocit?

Sebastian Mám, Egone. Odmalička exoti na okraji společnosti a teď konečně ve svém živlu… I když zřejmě taky na okraji společnosti. Ale na vnitřním okraji, jestli mi rozumíš.

Nina Tak tomu jsem fakt nerozuměl, ani trochu. Nebyl jsem totiž z nejbystřejších. Několik posledních let jsem jenom onanoval, zíral na televizi a škrábal si uhry.

Egon Co sis to pobrukoval za melodii, když jsme čekali u stromu?

Sebastian Saxánu přece.

Egon A jó vlastně, Saxána.

Sebastian a Egon si společně notují.

Nina Byl to takový dloubavý pocit tadyhle nad pupkem. Probouzející se radost, víš? Věděl jsem, že jsem právě našel parťáka na celej život. Že dvojka Sebastian plus Egon bude horská dráha směrem pryč a fofrem ze samoty.

Znovu se objeví Max a zmizí Nina.

Max (otře si tvář a zhluboka vzdychne) Tak je to domluvené. Máte kapesníky? Tady máte, kápněte si do nich eukalypt a držte si je na nosech. Ten smrad nepochází z tohoto světa. Běžte. A nelekněte se. Držte se.

Mladíci vykročí k dřevěnému kotouči. Max ještě stihne vzít Egona za ruku. Zadívá se do chlapcových očí a zadívá se do nich tak smutně a provinile, že si Egon vybaví jednoho slavného herce. Na jeho jméno si ale nevzpomene. (Jeremy Irons. To jen pro pořádek.)

Rád jsem tě poznal, Egone. A odpusť.

Tma.

6. Lemra v zálemří

Mladíci stojí před oprýskaným psacím stolem. Stůl je ale to poslední, čeho by si všímali. Za stolem totiž trůní mořská panna. Ale nikoliv ta nymfička z filmu o Petru Vokovi. Pro milovníky Čtyř Rychlých Přívlastků: stará – žluklá – olysalá – páchnoucí. Lemra všech lemer. Posetá mokvavými boláky, opratě slin vytékají z bezzubých koutů masité huby. A tak bychom mohli pokračovat. Ale nebuďme neuctiví. Její strupovitá ocasní ploutev opřená o desku stolu se zavlní.

Atkval Přestanete se courat? Aha? Smrdím vám snad?

Sebastian Paní, my…

Atkval Slečna?

Sebastian Slečno mořská… Paní…

Atkval Panno? Nemůžete mi říkat panno? Máte s tím snad problém?

Egon No my ne…

Atkval Přijdeš si kdovíjak vtipný, Žide?

Egon Nejsem Žid.

Atkval Anebo jo? Jako všichni lidi? Proč mi tak píská v jícnu? Zapomněla jsem si vzít odhleňující tabletu, že jo? Myslíte, že máte nervy na úděl Sklípkanů?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Unisex.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.