Předmluva

Cílem této knihy je uvést do základních témat evropské filosofie. Je koncipována systematicky a snaží se spojovat hledisko dějin filosofie s hlediskem systémovým. Filosofický diskurz minulých období je přitom uváděn do souvislosti s filosofickým diskurzem současnosti. Úvod chce dovést k porozumění problematice, jež by v daném rámci otevíralo široký přehled. Podané základní informace mají čtenáři umožnit, aby sám pěstoval filosofii a zabýval se speciální filosofickou literaturou. Úvod přitom nevyhnutelně klade určité akcenty, vybírá tematické okruhy a názorové pozice a také se odvažuje jednotlivé problémy zjednodušit.

Ke studiu knihy je třeba říci toto: Oddíly a kapitoly osmi částí jsou označeny čísly. Čísla uvnitř textu buď odkazují zpět na místa, kde byl použitý pojem nebo určitý problém už vysvětlen, nebo odkazují kupředu na místa, kde bude určitý problém dále rozvinut. Citace užívají zkratek uvedených v seznamu hlavních děl a vztahují se ke spisům uvedeným v seznamu literatury.

Toto nové vydání knihy je zčásti významně přepracováno. Ukázalo se, že jsou žádoucí různá zlepšení, aktualizace a změny. Některé oddíly byly koncipovány zcela nově.

Cenné vědecké a didaktické podněty a rady mi poskytl především univ. profesor dr. Erich Heintel (†). Soukr. docent dr. Karl Anton Wohlfarth, paní Ulrike Keyser a pánové Stefan Vogt a Christoph Krauss mi pomáhali při sestavování rejstříků a seznamu literatury. Všem děkuji za spolupráci.

Arno Anzenbacher

Mohuč, jaro 2002

1Co je filosofie

1.1Úvodní úvaha

K. Jaspers na začátku svého Úvodu do filosofie píše:

Co je filosofie a k čemu slouží, se chápe různě. Lidé od ní očekávají neobyčejná sdělení nebo ji lhostejně opomíjejí jako bezpředmětné myšlení. Dívají se na ni s bázní jako na významné úsilí neobyčejných lidí nebo jí pohrdají jako neužitečným hloubáním snílků. Pokládají ji za věc, která se dotýká každého, a proto by měla být v podstatě prostá a srozumitelná, nebo ji pokládají za tak obtížnou, že je beznadějné se jí zabývat. To, s čím se setkáváme pod jménem filosofie, skutečně dává příklady pro tak rozdílné soudy. (Jaspers^2)

Filosofii si lidé nejčastěji představují jako něco, co je sepsáno v obrovském množství knih, co pěstují filosofové na univerzitách, co je uznávanou vědou a co lze studovat. Chápeme-li filosofii takto, vidíme její odcizenou podobu. Filosofie opravdu může být odcizená světu a elitářská. Může se pěstovat v ústraní, ve věži ze slonoviny. Ale v tom není její smysl.

Všichni jsme už filosofovali. Už jako děti. Filosofie pro nás není v podstatě ničím novým. Filosofie začíná otázkami, které vyvstávají, když důvěrně známý každodenní svět náhle ztratí svou samozřejmost a stane se problémem. Obyčejně žijeme ve svém světě jako v dobře zařízeném domě, ve kterém se orientujeme bez jakýchkoli problémů. Když se však tato důvěrná známost stane problematickou, octneme se „jako na holé pláni“ a „někdy nemáme ani čtyři kolíky, abychom si postavili stan“ (M. Buber, 317). Všechno se stalo nejistým.

Uveďme některé otázky tohoto druhu, otázky, jaké si kladou děti, které však jsou dobře známé každému, neboť si je každý už položil: Proč vůbec něco existuje? Jaký smysl má svět? Čím se liší člověk od zvířete? Co je po smrti? Jsem svobodný a odpovědný za to, co dělám, nebo tak musím jednat? Kdy je jednání dobré a kdy špatné? Máme duši? Proč nám něco připadá krásné? Co je život? Co je pravda? Co je spravedlnost? Co je to duch? Existuje Bůh? Filosofie se základně děje v otázkách tohoto typu.

Filosofické otázky se vlastně týkají bezprostředně každého. Proto se také každý cítí schopen a oprávněn na ně odpovídat. Zdá se, že dostatečným předpokladem k tomu je zkušenost sebe samého, vlastní lidské bytí. Každý se pokládá za kompetentního říci tu svůj názor, neboť každý ví, že utváření jeho života v neposlední řadě závisí na tom, jak si na tyto otázky odpoví. Nejsme pouhými diváky filosofického tázání, nýbrž jsme v této hře sami v sázce (G. Marcel). Proto se otázkám tohoto druhu člověk nemůže vyhnout, jsou pro něj nezbytné. Je sice možné zavírat před nimi oči a tvářit se, jako by nebyly. Ale i pak člověk v zásadě přece jen ví, že by si je měl položit. Vidíme tedy, že když filosofii vyvedeme ze slonovinové věže jejího odcizení, jeví se jako úděl člověka. Člověk je svou povahou odsouzen k filosofii. Je „chodícím problémem filosofie“ (F. W. J. Schelling).

I když otázky filosofie vyvstávají před každým člověkem původně a nově, nejsme první, kteří se těmito otázkami zabývají. Filosofické otázky mají tradici. V této tradici se vytvořilo, pokud jde o tyto otázky, určité vědomí problému, které udává našemu vlastnímu filosofování míru, standard. I když je každý odsouzen k filosofování a je k němu kompetentní, toto vědomí problému ukazuje, že filosofie se může rozvíjet na různých úrovních. Filosofovat lze dobře nebo špatně, diferencovaně nebo nediferencovaně. Filosofování se lze ve zcela určitém smyslu naučit. To však je možné pouze tak, že se člověk zúčastní dialogu, který vedli filosofující lidé od počátků naší kultury. Odcizenou podobu filosofie je nutno probudit k životu tím, že ji začleníme do vlastního filosofování. V minulém filosofování je třeba odhalit problémy vlastního filosofování. Právě o to zde jde.

1.2Původ jména

Slovo „filosofie“ pochází z řečtiny. Sloveso „filein“ znamená „milovat“, „sofia“ označuje nejprve jakoukoli zručnost nebo obratnost, ale posléze zvláště vědění, poznání, především vyšší vědění, jež zahrnuje ctnost a umění žít. Jménem „sofos“ se označuje nejprve ten, kdo je zdatný v povolání a v životě, a pak především ten, kdo je „moudrý“. „Filosofie“ se proto nejčastěji překládá jako „láska k moudrosti“.

Tohoto slova prý užil už Pýthagorás (kolem 580–500). O filosofech mluví Hérakleitos z Efesu (kolem 540–480). Teprve Sókratés (470–399) dal tomuto jménu význam, který přetrval v dějinách. V dialogu mezi Sókratem a moudrou Diotimou charakterizuje Platón (427–347) filosofii jako lásku k moudrosti, přičemž lásku k pravdě, dobru a kráse personifikuje v daimónu Erótovi:

Diotima: Když se narodila Afrodíté, všichni bozi byli na hostině a mezi nimi i Poros, Důmysl, syn Metidy, bohyně moudrosti. Když byli po jídle, přišla žebrat, jak bývá o hodech, Penia, Chudoba, a stála u dveří. Zatím Poros, zpit nektarem – neboť víno tehdy ještě nebylo –, vešel do Diovy zahrady a tam zmožen spal. A tu si Penia, puzena svou bídou, usmyslila mít z Pora dítě; lehla si vedle něho a počala Eróta. Proto tedy je Erós průvodcem a služebníkem Afrodítiným, poněvadž byl zplozen o jejích narozeninách, a zároveň je svou přirozeností milovníkem krásna, protože i Afrodíté je krásná. A jako syn Porův a Peniin má takový osud: za prvé je stále chud a docela není hebký a krásný, za jakého je obyčejně pokládán, nýbrž tvrdý a drsný, bez obuvi a bez příbytku, léhá vždy na holé zemi a bez přikrývky, spí pod širým nebem u dveří a na cestách, žije tak jako matka, jsa neustále sdružen s nedostatkem. Ale po otci má zase to, že strojí úklady krásným a dobrým, je zmužilý, smělý a vytrvalý, mocný lovec, jenž stále osnuje nějaké nástrahy, žádostivý přemýšlení a vynalézavý, milovný moudrosti po všechen život, mocný čaroděj, kouzelník a sofista, jeho přirozenost není ani nesmrtelná, ani smrtelná, nýbrž v jednom a témže dni hned kvete a žije, kdykoli dosáhne zdaru, hned zase umírá a opět ožívá silou přirozenosti svého otce, a co si získává, vždy zase mu uniká, takže Erós nikdy nemá nouze ani bohatství a také je uprostřed mezi moudrostí a nevědomostí. Je tomu totiž tak. Žádný z bohů nefilosofuje ani netouží státi se moudrým – neboť je moudrý – ani je-li někdo jiný moudrý, nefilosofuje. Naopak ani nevědomí nefilosofují a netouží státi se moudrými; neboť právě v tom záleží zlo nevědomosti, že člověk, který není krásný a dobrý ani moudrý, si o sobě myslí, že je takový. Tak nikdo, kdo necítí svého nedostatku, netouží po tom, čeho nedostatku necítí.

Sókratés: Kdo tedy jsou, Diotimo, filosofující hledači moudrosti, když to nejsou ani moudří, ani nevědomí?

Diotima: To je jasné již i dítěti, že ti, kdo jsou uprostřed mezi těmito obojími; a mezi ně náleží i Erós. Moudrost je věru jedna z nejkrásnějších věcí a Erós je touha po krásnu, takže Erós je nutně filosof a jakožto filosof je uprostřed mezi moudrým a nevědomým. Také to je u něho následek jeho původu, neboť pochází z otce moudrého a důmyslného, ale z matky, která nemá moudrosti ani důmyslu. (Symposion, 203–204)

1.3Problém počátku

Čím začíná filosofie? Co předpokládá? Protože filosofovat se můžeme naučit pouze v dialogu s filosofy, budeme hledat odpovědi v tradici filosofie.

1.3.1Zkušenost

Filosofové se ve velké míře shodují v tom, že východiskem veškerého filosofování je zkušenost. Vycházíme z důvěrně známého každodenního světa naší zkušenosti, ve kterém se dobře vyznáme. Vždy už máme zkušenost svého bytí na světě.

Filosofie přitom nepředpokládá určitý vědecký způsob zkušenosti. Abychom mohli filosofovat, není nutno studovat experimentální (zkušenostní) vědy (například fyziku, chemii, biologii). Filosofie vychází z předvědeckého, každodenního způsobu zkušenosti, ve kterém je svět odhalen pro naše poznání a jednání. M. Heidegger interpretuje tuto předvědeckou, každodenní zkušenost jako bytí ve světě (lidské) existence. Aristotelés (384–322) popisuje tuto zkušenost (empeiria, empirie) takto:

U lidí z paměti vzniká zkušenost; neboť mnohokrát opakovaný a pamětí uchovaný vjem téže věci nabývá významu jedné zkušenosti. A zkušenost, jak se zdá, podobá se téměř vědění a umění; vědění a umění vzniká u lidí proto, že mají zkušenost. (Metafyzika I, 1, 980b–981a)

Co zde myslíme „zkušeností“, můžeme ukázat na jazyce. Rozlišujeme běžný jazyk, v němž se „nenuceně“ bavíme, jakožto přirozený jazyk od odborných jazyků různých věd. Tyto odborné jazyky ovšem už dávno ovlivnily běžný jazyk, ve kterém je plno medicínských, psychologických, sociologických atd. výrazů. Tímto ovlivněním se však přirozený jazyk nestává odborným jazykem speciální vědy. P. Lorenzen píše:

Běžný jazyk se odlišuje jakožto přirozený jazyk od umělých jazyků věd, různých „artes“. Je sice také výtvorem lidí, ne však předem projektovaným umělým výtvorem. Začínáme (když začínáme filosofovat – poznámka citujícího) od začátku tím, že se vyhýbáme „umělým výrazům“ (termini technici), které se často navenek poznají tím, že vystupují v podobě „cizích slov“. Stavíme se tedy do situace, kdy ještě nevíme, co je to „realismus“ či „vědomí“, „subjektivní“ či „filosofický“, „elektron“ či „uhlovodík“, „pojem“ či „logický úsudek“, „eschatologie“ či „sociální struktura“ atd. Zakazujeme si zaplavovat takovými výrazy, jak je to dnes obvyklé, nepřipraveného partnera, posluchače nebo čtenáře. (Kamlah/Lorenzen, 23)

Předvědecká, každodenní zkušenost ve smyslu původního bytí ve světě je k metodicky určité, vědecké zkušenosti ve stejném poměru jako přirozený jazyk k odborným jazykům věd. Můžeme tedy říci: Filosofie na počátku nepředpokládá nic jiného než zkušenostní svět odkrývaný běžnou řečí.

1.3.2Údiv

Filosofické tázání začíná tehdy, když svět naší zkušenosti ztrácí svou samozřejmost a důvěrnou známost. Podle K. Jasperse se tak stává v „mezních situacích“, například tváří v tvář smrti, v utrpení, boji, v situaci provinění a podobně. Navyklá každodennost se často prolomí působením ticha a samoty. „Filosofování je jako probuzení ze zajatosti životními nutnostmi.“ Tradice zná dva podněty k filosofickému tázání: údiv a pochybování.

Platón v dialogu Theaitétos (144d) píše:

Údiv je postoj člověka, který opravdu miluje pravdu. Ba neexistuje žádný jiný počátek filosofie než tento; a zdá se, že ten, kdo řekl, že Íris [Duha jakožto posel bohů] je dcerou Thaumata [zosobněný údiv], nevystihl původ špatně.

Tohoto motivu se chápe Aristotelés (Met. I, 2, 982b):

Neboť jako dnes tak v dřívějších dobách lidé počali filosofovat, protože se něčemu divili. Z počátku se divili záhadným zjevům, jež jim bezprostředně ukazovala zkušenost, a teprve potom, ponenáhlu postupujíce cestou naznačenou, dospěli i k záhadám významnějším, například k záhadě jednotlivých období měsíce, dráhy slunce a hvězd a vzniku všehomíra. Ten pak, kdo pochybuje a diví se, má vědomí nevědomosti – proto také milovník bájí (filomýthos) jest v jistém smyslu milovníkem moudrosti (filosofos), neboť obsahem bájí jsou zjevy hodné údivu. Lidé tedy filosofovali, aby unikli nevědomosti…

U I. Kanta (1724–1804) čteme (KdpV. A 288 n.):

Dvě věci naplňují mysl vždy novým a vzrůstajícím obdivem a úctou, čím častěji a vytrvaleji přemýšlení se jimi obírá: Hvězdné nebe nade mnou a mravní zákon ve mně. Žádnou z nich nesmím hledat jako zahalenou v temnotách nebo v nadsmyslnu mimo svůj obzor a pouze tušit; vidím je před sebou a spojuji je bezprostředně s vědomím své jsoucnosti. Prvá počíná od místa, které zaujímám ve vnějším smyslovém světě, a rozšiřuje spojení, v němž stojím, do nedozírné velikosti se světy nad světy a soustavami soustav, a nad to ještě do bezmezných dob jejich periodického pohybu, jeho počátku a trvání. Druhá začíná mým neviditelným já, mou osobností, a ukazuje mě ve světě, jenž má pravou nekonečnost, ale jen rozumem může býti postižen… První pohled na nesčetné množství světů ničí takřka mou důležitost jakožto zvířecího tvora, jenž hmotu, z níž povstal, musí oběžnici (pouhému bodu ve vesmíru) opět vrátit, byv krátkou dobu (nevíme jak) opatřen silou k životu. Druhá věc pozvedá naproti tomu mou hodnotu jakožto inteligence nekonečně mou osobností, v níž mravní zákon zjevuje mi život nezávislý na zvířeckosti i na celém smyslovém světě…

Každodenní zkušenostní vědění se v údivu jeví jako nevědomost. Důvěrně známé bytí na světě se ukazuje jako povrchní a nevlastní. Pro Sókrata začalo filosofování věděním, že nic neví. Nevědomost však pudí k vědění, jež je jiného druhu než zkušenostní vědění.

1.3.3Pochybování

Ztrátou samozřejmosti se zkušenostní vědění zpochybňuje. Člověk se snaží podrobit zkušenostní vědění a každodenní zkušenostní svět kritice a dosáhnout nové, základní jistoty. Snaží se dát nový základ své možnosti vědět. To však dokáže pouze tehdy, když svou pochybnost vezme radikálně vážně a dovede ji až do posledního důsledku. Pouze tak může svou pochybnost překonat. V této souvislosti vystupují do popředí dvě jména: Augustin (354–430) a Descartes (1596–1650).

Augustin, kterého církev ctí jako světce a církevního Otce, byl ve svém mládí sám skeptik, tj. pochyboval o veškeré možnosti poznat pravdu. Následující text je příkladem překonání skepse:

Kdo by mohl pochybovat o tom, že žije, že si vzpomíná, chápe, chce, myslí, ví a soudí? I když totiž někdo pochybuje, žije; když pochybuje, vzpomíná si, o čem pochybuje; když pochybuje, chápe, že pochybuje; když pochybuje, chce mít jistotu; když pochybuje, ví, že něco neví; když pochybuje, soudí, že nemá lehkovážně dát svůj souhlas. Ať někdo pochybuje o čemkoli, o tomto všem pochybovat nesmí. Neboť kdyby toto vše nebylo, nemohl by pochybovat vůbec o ničem. (Trin. X, 10)

R. Descartes je považován za zakladatele novověkého obratu k subjektu. V následujícím textu rozvádí motivy Augustina:

Ježto jsme se narodili jako nemluvňata a o věcech přístupných smyslům jsme vynesli soudy dříve, než jsme dosáhli uceleného užívání našeho rozumu, jsme od poznání pravdy odvraceni mnohými předsudky. Od nich se, jak se zdá, nemůžeme osvobodit jinak, než že se jednou v životě vynasnažíme pochybovat o všem, v čem nalezneme třeba jen nejmenší podezření nejistoty. […] Tak odvrhujíce vše to, o čem můžeme nějak pochybovat, ba považujíce to za nepravdivé, snadno předpokládáme, že není žádný Bůh, žádné nebe, žádná tělesa a že my sami nemáme ruce ani nohy, ba dokonce ani žádné tělo; ne však, že my, kteří si to myslíme, vůbec nejsme. Odporuje si totiž, abychom pokládali to, co myslí, ve chvíli, kdy myslí, za neexistující. Tedy onen poznatek: Já myslím, tedy jsem (cogito ergo sum), je první a nejjistější ze všeho, co se komukoli naskýtá při správném filosofickém postupu. (Princ., I, 1 a 7; WW VIII, 5 n.)

Augustin a Descartes ukazují, že pochybování jako východisko filosofování přivádí k nepochybnému. Radikální pochybnost se odstraňuje na základě nepochybného faktu vědomí. Zpochybnitelné jsou především danosti zkušenosti, které vidíme „očima těla“ (Augustin). G. W. Leibniz (1646–1716) je nazývá pravdami faktu (vérités de fait). Nepochybné je to, co je předpokladem takových daností, totiž „vnitřní vědění“ (Augustin) ve smyslu cogito (Descartes), event. ve smyslu pravd rozumu (vérités de raison, Leibniz). „Nevycházej ven! Vrať se k sobě! Ve vnitřním člověku přebývá pravda…“ (Augustin)

1.3.4Bez předpokladů

Filosofie předpokládá pouze zkušenostní svět odhalovaný v běžné řeči (srov. 1.3.1). V tomto smyslu se říká, že filosofie nic nepředpokládá.

To, že filosofie nic nepředpokládá, je nutno zdůraznit především po této stránce: Filosofie nemůže mít předem danou metodu, ale metoda filosofie je sama problémem filosofie. Tedy na otázku, jak se má při filosofování postupovat, může odpovědět pouze samotná filosofie. V tom se filosofie odlišuje od všech takzvaných speciálních věd. Zatímco speciální věda si svůj předmět a svou metodu sama neurčuje, filosofie si musí dát jak předmět, tak metodu sama. Jen tak je bez předpokladů a „první vědou“. Tedy metoda nemůže být filosofii naroubována „zvenčí“, třeba z jiných věd, nýbrž metoda filosofování musí vyplynout ze samotného filosofického tázání.

Filosofy už velmi záhy fascinoval přísný formalismus matematiky a jeho aplikace v „exaktních“ přírodních vědách. B. Spinoza (1632–1677) se pokusil, zaujat touto exaktností, filosofovat more geometrico (= na způsob geometrie). Také Leibniz snil o mathesis universalis (= o exaktní jednotné vědě). Ale formalismus matematiky, stejně jako formalismus logiky, se zakládá na zcela určité abstrakci. Chce-li být filosofie bez předpokladů, nemůže si nechat tuto abstrakci nekriticky předem ukládat, ale musí se (jako filosofie matematiky, event. logiky) ptát, co tato abstrakce znamená a jak k ní dochází. Na tuto absenci předpokladů zvlášť důrazně poukázal G. W. F. Hegel (1770–1831):

Podle Hegela jde ve filosofii o to, abychom „se vydali životu předmětu nebo, což je totéž, abychom před sebou měli vnitřní nutnost tohoto předmětu a vyjadřovali ji“. V tomto smyslu je filosofická pravda „její pohyb na ní samotné“. Protože matematika „má jako látku mrtvý prostor a právě tak mrtvou jednotku“, uskutečňuje se při aplikaci matematických metod „poznání, které je látce vnější“. Ale filosofie „se smí organizovat pouze vlastním životem pojmu“. Nemůže ve své oblasti připustit, aby určitost takových metod „byla k existenci přikládána zvnějška“, ale jde jí „o duši naplněného obsahu, která pohybuje sama sebe“. (Phän., WW 2, 46–50)

Shrnutí 1.1–1.3

- •Všichni jsme již filosofovali. Filosofie náleží nevyhnutelně k životu člověka.

- •„Filosofie“ je slovo z řečtiny a lze je přeložit jako „láska k moudrosti“.

- •Východiskem filosofie je každodenní, předvědecká zkušenost, která je ve znamení přirozeného jazyka (běžného jazyka).

- •Filosofie začíná, když každodenní bytí na světě ztrácí svou samozřejmost. Tradice uvádí jako zdroje tohoto začátku údiv a pochybování. Člověk si tu uvědomuje svou nevědomost a usiluje o nepochybné a základní vědění.

- •Filosofie nepředpokládá nic jiného než každodenní zkušenost bytí ve světě. Nepředpokládá žádnou určitou metodu, nýbrž musí si obsah a metodu dát sama.

1.4Rozlišení

V oddílech 1.1–1.3 jsme vypracovali předběžný pojem filosofie. V následujícím výkladu chceme filosofii odlišit od speciální vědy, náboženství a umění.

1.4.1Filosofie a speciální věda

Filosofie a teologie se obvykle odlišují od ostatních věd, které se pak označují jako speciální vědy.

1.4.1.1Klasifikace speciálních věd

Existuje několik možností klasifikace speciálních věd. Navrhujeme tuto:

1. Obr. 1Klasifikace speciálních věd

- ■reálné vědy

- •přírodní vědy (např. fyzika, chemie, astronomie, teoretická medicína, biologie)

- •kulturní vědy

- –duchovní vědy (např. vědy historické, náboženské, jazykové a vědy o umění)

- –sociální a ekonomické vědy

- ■formální vědy (např. formální logika, matematika)

Vysvětlení: Předmětem reálných věd je určitá dílčí oblast zkušenostní skutečnosti a tento předmět zkoumají určitou metodou. Touto dílčí oblastí je buď dílčí oblast přírody (přírodní vědy), anebo dílčí oblast toho, co vzniklo lidským jednáním a tvorbou (kulturní vědy), přičemž dějiny, jazyk a umění lze jakožto díla lidského ducha odlišit od struktur a zákonitostí společnosti a hospodářství. – Předmětem formálních věd není dílčí oblast zkušenostní skutečnosti, ale jde jim o čistou formu, abstraktní strukturu souvislostí, jakož i o zpracování výrazů pro kalkul (tedy o to, aby se jimi dalo „počítat“).

1.4.1.2Reálné vědy

Reálné vědy zkoumají své dílčí oblasti tak, že podávají jejich popis a výklad. Obecně lze ukázat tři charakteristické znaky reálných věd, jež jsou ovšem v různých vědách realizovány různě.

Reálné vědy jsou vždy:

- ■empirické, to znamená, že jejich předmětem je dílčí oblast zkušenostního světa. Popis a výklad, které podávají, mohou být ověřeny v dané dílčí oblasti a nepřesahují ji.

V oddíle 1.3.1 jsme viděli, jak Aristotelés uvedl do filosofie empirii. Slovo „empirie“ můžeme přeložit jako „zkušenost“. Všechno objektivně dané ve zkušenostním světě je empirické. Slova „empirické“ přitom užíváme ve velmi širokém smyslu. Empirické, tj. dané ve zkušenosti, nejsou jen dílčí oblasti přírody, ale také (prostřednictvím pramenného materiálu) historická fakta, určité jazyky, umělecká díla, způsoby lidského chování, společenské struktury a ekonomické procesy. Při jejich popisu a výkladu reálné vědy vždy vysvětlují jedno empirické jiným empirickým.

- ■tematicky redukované, to znamená, že jejich téma (předmět) je omezeno (redukováno) na určité hledisko (aspekt), zatímco jiná hlediska zůstávají nepovšimnuta. Reálné vědy jsou také

- ■metodicky abstraktní, to znamená, že své téma postihují pouze tak, jak to připouští metoda. Co se dané metodě vymyká, není tématem. Od toho se odhlíží (abstrahuje).

Výrazy „tematicky redukované“ a „metodicky abstraktní“ objasníme na příkladě: Rozmach přírodních věd počátkem novověku byl umožněn novým metodickým přístupem: matematizací (či metrizací) jevů. Vědci se stále více snažili převádět kvalitativní určení na kvantitativní, tj. učinit je měřitelnými (např. teplo, určitou kvalitu, měřit teploměrem a tak ji vyjádřit v číslech). Heslem bylo: Měřit všechno, co je měřitelné, a snažit se učinit měřitelným to, co doposud měřitelné není. (G. Galilei, 1564–1642) Tato tendence vedla k novému způsobu pozorování a experimentálního ověřování. S tím však je spojena tematická redukce a metodická abstrakce: Přírodní věda, jež se stala „exaktní“, poznává přírodu z hlediska její měřitelnosti. Její metodický přístup ukazuje přírodu pouze v tematicky redukované a metodicky abstraktní formě matematického modelu. Ale samotná příroda není matematickým modelem. Avšak od rozdílu mezi přírodou a modelem musí „exaktní“ přírodní věda odhlížet (abstrahovat), protože se tento rozdíl vymyká metodě.

1.4.1.3Filosofie a reálné vědy

Uvedené tři charakteristické znaky reálných věd nijak nesnižují jejich hodnotu. Obrovský pokrok těchto věd byl možný jen proto, že se rozvíjely ve smyslu těchto znaků. Musíme však uvážit, jaké problémy tím vznikly a jaké stanovisko k těmto problémům zaujímá filosofie.

Vztah filosofie k takzvané pozitivní vědě lze formulovat takto: Podmínkou úspěchu vědeckého postupu bylo, že nekladl otázky, které si klade filosofie. Tím se tedy říká, že věda za svůj úspěch vděčí mimo jiné tomu, že upustila od kladení určitých otázek. (von Weizsäcker^2 167)

Velmi stará metodologická zásada říká, že žádná věda si sama nedává svůj předmět a svou metodu. Například otázka, jak historik stanoví svůj předmět a jak určuje svou metodu, není otázka historie. Hledisko, z kterého se určuje předmět a metoda určité vědy, je vždy mimo tuto vědu. Je v oblasti předvědeckého předběžného vědění. Toto předběžné vědění je jistým způsobem vědění o celku a potud umožňuje vyčlenit určitý objekt a určitou metodu z celku. Tak dospíváme k důležitému zjištění: V oddíle 1.3.1 jsme viděli, že východiskem filosofie je předvědecká, každodenní zkušenost, bytí na světě odhalované běžnou řečí. Nyní vidíme, že toto východisko mají také reálné vědy. Filosofie a reálné vědy předpokládají totéž východisko: předvědeckou, každodenní zkušenost.

1. Obr. 2Otázky empirické a filosofické (neempirické)

Empirické otázky:

Kolik zubů má lední medvěd? Kdy taje měď? Kdo objevil Austrálii? Jak rychle padají tělesa? Kolik ropy spotřebuje Česká republika? Který jed obsahuje muchomůrka hlíznatá? Jak nebezpečné jsou atomové elektrárny? Kdo zvítězil v bitvě u Slavkova? Patří maďarština mezi indoevropské jazyky?

Filosofické otázky:

Proč je bytí a není spíše nic? Co je poznání? Co je pravda? Existuje sebeurčování na základě svobody? Co je člověk? Co je život? V čem je smysl lidské existence? Co je mravní dobro? Co je umění? Mají dějiny smysl? Co je jazyk? Existuje Bůh?

Rozdíl mezi filosofií a reálnými vědami lze ukázat tím, že se vrátíme ke třem znakům z oddílu 1.4.1.2:

- ■Reálné vědy jsou empirické, protože jejich předmětem je dílčí oblast zkušenostního světa a protože zůstávají v této oblasti: Když podávají svůj výklad, vysvětlují jedno empirické jiným empirickým v rámci dané dílčí oblasti. Filosofie sice vychází ze zkušenosti, ale v oblasti zkušenosti nezůstává. Ptá se na poslední podmínky a důvody zkušenosti a ptá se, co je základem zkušenosti. Tyto podmínky a důvody zkušenosti, o které filosofii jde, však nejsou ničím empirickým, nejsou to věci zkušenosti vedle jiných věcí zkušenosti. Filosofii jde o neempirické podmínky a důvody empirického, neboť empirické v posledku nelze vysvětlit jiným empirickým. Reálným vědám jde naproti tomu o empirické podmínky a důvody empirického.

Příklad: Když se přírodní věda ptá, jak vznikl vesmír, pak se nutně ptá na empirický výklad. Ptá se na něco (v nejširším smyslu) empirického jako na předcházející podmínku (příčinu) vesmíru. Když se Leibniz jako filosof ptá, proč je bytí a není spíše nic, pak se neptá na v posledku stejně jsoucí, empirickou předcházející podmínku, ale na neempirický důvod empirického.

- ■Totéž lze vyjádřit také známou Kantovou formulací: Filosofie se ptá na podmínky možnosti zkušenosti. Vychází (jako reálné vědy) ze zkušenosti. Pak se (podněcována údivem a pochybováním) ptá: Jak je možná zkušenost? Které podmínky umožňují zkušenost? Které jsou podmínky možnosti zkušenosti? Také zde platí, že těmito podmínkami možnosti zkušenosti nemohou být opět věci zkušenosti mezi jinými věcmi zkušenosti. Filosofie naopak soudí, že sama zkušenost se jeví jako podmíněná; odkazuje na podmínky, které zkušenost umožňují, ale samy nejsou věcmi zkušenosti.

- ■Reálné vědy jsou tematicky redukované, protože jejich téma (předmět) je omezeno na určitý aspekt. Filosofie není tematicky redukována. Ptá se na neempirické podmínky empirického, event. jeho dílčích oblastí, v celku. „Pravda je celek“ (Hegel). Neváže se pouze na jeden aspekt, nýbrž ptá se na celek. Také v dílčích oblastech (člověk, příroda, poznání, dějiny apod.) jí jde o celek dílčí oblasti a o podmínky její možnosti.

Antropologie (= nauka o člověku) jako speciální věda je například roztříštěna do obrovského počtu disciplín. Mluvíme o antropologii biologické, psychologické, sociologické a kulturní, ale každá tato antropologie se opět rozpadá do celé řady speciálních antropologií. Předmětem každé z těchto antropologií je zcela určitý dílčí aspekt lidského bytí, ale žádná nemá co činit s člověkem jako celkem. Ale právě v tom záleží úloha filosofické antropologie: nezabývat se určitým dílčím aspektem člověka, ale učinit svým tématem člověka v jeho celistvosti.

- ■Reálné vědy jsou metodicky abstraktní, protože svou dílčí oblast postihují pouze tak, jak to připouští jejich určitá metoda. Filosofie není metodicky abstraktní, protože nepředpokládá žádnou metodu, s níž by přistupovala ke svému předmětu. Metodou filosofie je naopak sám život jejího obsahu, život předmětu (Hegel, srov. 1.3.4), který není předkládán metodě sobě vnější, nýbrž sám filosofii metodu předpisuje.

Z toho však lze vyvodit několik důležitých důsledků: Reálné vědy zkoumají své dílčí oblasti z určitého dílčího hlediska a postupují určitými metodami. Z toho vyplývá, že samotný celek neznají, protože není tématem jejich zkoumání. A. Huxley to ukazuje na příkladě přírodních věd:

…jako zobrazení skutečnosti není přírodovědecký obraz světa dostačující z toho prostého důvodu, že přírodní věda si ani nečiní nárok na to, že se zabývá zkušeností vůbec, ale jen určitými výseky a jen v určitých souvislostech. Přírodní vědci orientovaní spíše filosoficky jsou si toho dobře vědomi. Na neštěstí však někteří přírodovědci, mnozí technici, a především konzumenti mnoha malých technických vymožeností neměli ani čas, ani zájem zabývat se filosofickými principy a pozadím přírodních věd. A tak zpravidla přijali obraz světa implikovaný v přírodovědeckých teoriích jako úplné a vyčerpávající zobrazení skutečnosti; mají sklon pohlížet na aspekty zkušenosti, ke kterým přírodovědci (protože k tomu nejsou kompetentní) nepřihlížejí, jako by byly méně reálné než aspekty, které přírodní věda abstrakcí záměrně vyčlenila z nekonečně bohatého celku existujících skutečností. (Huxley 28 n.)

Z toho dále plyne, že reálné vědy také neznají dosah, který mají jejich výpovědi v rámci celku. Význam tohoto důsledku se stupňuje s rostoucí specializací reálných věd. Vědy, které umožňují technologický a hospodářský pokrok, neznají dosah jimi vyvinutých technologií a struktur v souvislosti celku (například ekologický vliv, změna sociální struktury). Pedagogika jakožto speciální věda nemůže sama určovat cíl výchovy. Medicína poznává stále více, jak je důležité vidět člověka jako celek.

Proti tomu se namítá, že reálné vědy interdisciplinárně spolupracují. Tato spolupráce pak umožňuje vidět celek. Je však otázka, zda souvislost celku se dá sestavit jako skládanka. Jednotlivé díly skládanky jsou zhotoveny tak, aby dohromady vytvořily celek. Nejdříve tu byl celek, teprve pak části. Jestliže však reálné vědy nemohou samy určit svou pozici v celku, jak se potom mohou složit v celek interdisciplinárně? Zdá se, že pouze filosofie je s to ukázat speciálním vědám na základě celku jejich pozici v celku. Interdisciplinární dialog vede, jak se zdá, k cíli pouze jako dialog reálných věd s filosofií.

1. Obr. 3Filosofie a speciální věda

Pokud jde o vztah filosofie a reálných věd, existují nejméně tři pojetí:

- ■Filosofie je služkou reálných věd, tak jako byla v mnoha školách scholastiky ancilla theologiae (služkou teologie). Souhrn reálných věd je souhrnem věd vůbec. Filosofie je pouze analýzou výpovědí reálných věd, jejich předpokladů a metod, tedy logickou analýzou, teorií věd a zkoumáním základů těchto věd. Toto stanovisko se nazývá scientismus (scientia = lat. věda), protože zastává absolutní autoritu reálných věd a jejich metod.

- ■Filosofie předpokládá výsledky reálných věd a zpracovává je v syntézu. Výsledkem tohoto pojetí jsou takzvané vědecké světové názory. Také pro toto pojetí je charakteristický scientistický základ.

- ■Filosofie je vůči reálným vědám a jejich metodám autonomní. Filosofické zkoumání se od základu liší od bádání reálných věd. Filosofie si nemůže svůj vědecký charakter nekriticky vypůjčovat od reálných věd, nýbrž její vědecký charakter je sám filosofickým problémem. Filosofie není empirická věda, ale neempirická věda o empirickém. Nezkoumá dílčí oblasti zkušenostního světa, nýbrž podmínky možnosti zkušenosti v celku. Jen tak je filosofie schopna mluvit o celku a tím také přispívat k určení pozice reálných věd v celku.

1.4.1.4Filosofie a formální vědy

Protože formální vědy zkoumají pouze čistou formu, pouze strukturu souvislostí, realizují se vždy v určité metodické abstrakci. Potud se liší, z důvodů, které již známe, od filosofie. Zvláštní úlohu zde má formální logika, která je často považována za filosofickou disciplínu. I dnes se formální logika klade ve filosofii na místo, které jí dal už Aristotelés: Je organon (nástroj) filosofie, má tedy instrumentální význam, neboť učí správnému argumentování a pomáhá při přesné analýze filosofických problémů (srov. 5.1).

1.4.2Filosofie a náboženství

Slovem „náboženství“ označujeme složitý komplex jevů. Náboženské vědy člení tento komplex podle různých hledisek. Mluvíme o primitivních, event. přírodních náboženstvích a o náboženstvích vyspělých, event. kulturních, o náboženstvích národních a univerzálních, spontánně vzniklých a založených, o náboženstvích s misijní činností nebo bez ní, o náboženstvích monoteistických, polyteistických, panteistických, animistických, fetišistických, totemistických, a dokonce o náboženstvích ateistických. Často se zvlášť vyzdvihují náboženství pozitivní či zjevená. Nám postačí poukázat na tuto ohromnou složitost.

Ptáme-li se, co je těmto jevům společné, zdá se užitečná tato definice:

Náboženství je „způsob lidské existence ze vztahu ke Smyslu a Základu (který už nelze přesáhnout a který je v tomto smyslu ,poslední‘), který se týká – jakožto základ vůbec a zdroj smyslu – významu jsoucna v celku, jakož i všech oblastí jsoucna“. (Schlette, 1165)

V tom jsou obsaženy dva aspekty:

- ■Náboženství je vždy „vědomí určitého, to znamená konkrétního a reálného vztahu člověka“ k poslednímu Základu a Smyslu (Bohu, absolutnu, posvátnému atd.), vztahu mezi „vázaným a zavazujícím“ (O. Spann), tedy „existenciální vazba celého člověka“ na tento Základ a Smysl (K. Rahner).

- ■Na druhé straně je tato vazba vždy ve znamení určitého výkladu lidského bytí a světa. Tento výklad můžeme ve velmi širokém smyslu chápat jako nauku.

Scholastikové vyjadřovali tento rozdíl mezi existenciální vazbou a naukou rozlišením mezi fides qua creditur (= víra, jíž nebo v níž se věří, tedy existenciální realizace víry) a fides quae creditur (= víra, která se věří, tedy to, v co se věří, jakožto nauka).

Jaký je vzájemný vztah filosofie a náboženství? K. Jaspers uvádí jako základní funkce filosofie orientaci ve světě (výklad světa), prosvětlení existence (projasnění vlastního Já) a metafyziku (překročení světa a existence k transcendenci, jež obojí obemyká). Opakuje tak to, co za úkol filosofie považovala většina filosofů od doby Platóna. Již Aristotelés pokládal za základní disciplíny teoretické filosofie nauku o duši, o přírodě a o Bohu (psychologie – fyzika – teologie) a u Kanta je veškeré poznání vztaženo k ideám duše, světa a Boha. Teď však vidíme, že tyto základní funkce v podstatě plní také každé náboženství. Tím se stává aktuální otázka rozdílu mezi filosofií a náboženstvím. Jak plní tyto základní funkce filosofie a jak je plní teologie?

Rozhodující rozdíl záleží v tomto: Filosofie se chápe jako rozumová věda. Její tázání po podmínkách možnosti celku zkušenostní skutečnosti (srov. 1.4.1.3) se uskutečňuje výlučně jako úsilí lidského rozumu. Z tohoto důvodu filosofie vylučuje všechny výpovědi, které nevyplývají z pouhého rozumu. Existuje ovšem (zvláště ve vyspělých náboženstvích) také vědecko-systematická reflexe o určité náboženské víře. Tuto reflexi nazýváme teologií. Ale vědecký charakter teologie je jiný než vědecký charakter filosofie, a zvláště než vědecký charakter speciálních věd (i když speciální vědy mají v teologii velký význam jako „pomocné vědy“, například jazykové a historické vědy při výkladu Písma). Proč tedy není teologie stejně rozumovou vědou jako filosofie?

Důvod je tento: K náboženství bytostně patří, že člověk v této existenciální vazbě má jistotu, že božský Základ a Smysl se stal sám od sebe zjevným a nám přístupným a že toto dění (spásné dění) je dosvědčeno v mýtech, tradicích nebo v knihách. Právě tento původ v samotném Základu a Smyslu je problémem. Jestliže je tento Základ a Smysl myšlen jako něco zcela jiného, absolutního, jako nevyzpytatelné mysterium, pak je pohyb vycházející z tohoto božského Základu a Smyslu něco, čím člověk nemůže disponovat. To, co zjeví sám Základ a Smysl, je rozhodnuto v samotné nevyzpytatelné svobodě Základu a Smyslu a nezávisí to na člověku. Mluvíme o nadrozumovém v protikladu k rozumovému a nerozumnému. Jestliže však je teologie vědecky systematickou reflexí o určité náboženské víře, pak pro teologii nutně existuje tato oblast nadrozumového. Existují pro ni výpovědi, které nemohou být vykázány z pouhého rozumu. Teologie je ovšem také rozumovou vědou v tom smyslu, že se snaží určitou náboženskou víru systematicky rozvíjet a určovat smysl jejích (dogmatických) výpovědí. Ví však, že pohyb vycházející ze Základu a Smyslu (zjevení) nemůže být pohybem našeho rozumu, nýbrž jej transcenduje (= přesahuje).

S tím souvisí ještě jiná úvaha: Náboženská víra jako existenciální vazba na Základ a Smysl se chápe jako něco, co přesahuje všechny možnosti, které má člověk sám ze sebe. Je plodem pohybu vycházejícího ze Základu a Smyslu. Tato úvaha má největší význam pro porozumění lidské praxi. Pro filosofii dosahuje lidská praxe nejvyššího smyslu jako morální praxe, jako sebeurčování na základě svobody. Pro náboženství je nadto veškerá lidská praxe spjata s působením a vlivem, které vycházejí ze Základu a Smyslu (např. vykoupení, milost, pomoc, trest) a přesahují všechno, co člověk dokáže vlastní praxí.

Rozdíl mezi náboženstvím a filosofií je nyní jasný. Filosofie jako rozumová věda zná pohyb vycházející od Základu a Smyslu nanejvýš jako hraniční pojem. Poslední instancí filosofie je každému vlastní lidský rozum. Ale jaký je vzájemný vztah filosofie a náboženství? V obou se realizují stejné základní funkce. Náboženství do realizace těchto základních funkcí začleňuje pohyb vycházející ze Základu a Smyslu, filosofie jako rozumová věda to nečiní. Jejich vzájemný vztah je často pojímán jako vztah víry a vědění. Tradice zná prakticky všechny možnosti tohoto vztahu. Ukazuje to tento přehled:

- ■ Náboženství a filosofie nemají nic společného.

Každá oblast má svou vlastní pravdu a své vlastní problémy. Stojí vůči sobě bez vztahu. Sem náleží např. pojetí novopozitivismu: Výpovědi náboženství nejsou nepravdivé, nýbrž vědecky bezsmyslné. – V tomto odděleném účetnictví víry a vědění je ovšem patrně velmi obtížné žít (srov. 4.4.3).

- ■ Mezi náboženstvím a filosofií je rozpor.

Zde jsou dvě možnosti:

Náboženství kontra filosofie: Víra se prosazuje v protikladu k rozumu a zavrhuje filosofii. Takto byl často interpretován výrok 1 Kor 1, 20: „Neučinil Bůh moudrost světa bláznovstvím?“ Od Tertulliana (kolem 160–220) se traduje věta: Credo quia absurdum (Věřím, protože je to absurdní). M. Luther (1483–1546) nazýval rozum děvkou ďáblovou. S. Kierkegaard (1813–1855) pojímal víru jako existenciální vytrvávání před absolutním božským paradoxem.

Filosofie kontra náboženství: Filosofie se snaží odhalit náboženství jako protirozumové. Formy takové kritiky náboženství existovaly už v antice. Působí ještě dnes: L. Feuerbach (1804–1872): Bůh je projekcí mezilidské lásky mimo svět. K. Marx (1818–1883): Náboženství je opium lidu. F. Nietzsche (1844–1900): Smrt Boha umožňuje nadčlověka. S. Freud (1856–1939): Náboženství jakožto vztah mezi Já a nad-Já je projekcí vztahu dítěte k otci (srov. 8.1).

- ■ Náboženství a filosofie tvoří jednotu.

Zde jsou opět dvě možnosti:

Vychází se od náboženství: Zde jde především o „křesťanskou filosofii“, která je ve znamení zásady Credo ut intelligam (Věřím, abych porozuměl; Augustin). Pravou filosofii umožňuje teprve víra. Víra hledá porozumění (fides quaerens intellectum) (Anselm z Canterbury, 1033–1109), osvěcuje rozum, aby filosoficky pravdivě poznával a aby (víra) pomocí filosofie teologicky reflektovala sama sebe. V určitém smyslu patří do této tradice také Hegel (srov. 4.1 a 8.2.3).

Vychází se od filosofie: Filosofie se pokouší redukovat náboženství na filosofii a vysvětlovat náboženství rozumově a vědecky. Výsledkem je „náboženství v mezích pouhého rozumu“ (Kant), event. „filosofická víra“ (Jaspers).

- ■ Náboženství a filosofie jsou různé oblasti, ale jsou ve vzájemném vztahu.

Toto pojetí pochází od Tomáše Akvinského (1225–1274). Říká toto: Jestliže existuje pohyb vycházející od Základu a Smyslu, pak tento pohyb předpokládá jako adresáty člověka a jeho rozum. Z toho vyplývá zásada: Gratia supponit naturam (Milost předpokládá přirozenost). Mimoto si (stvořený) lidský rozum a zjevení vycházející od Základu a Smyslu nemohou odporovat, protože jsou stejného původu. Zjevení (náboženství) tedy předpokládá, že člověk si vždy už (svou přirozeností) klade problém orientace ve světě, prosvětlení existence a metafyziky, který má rozvíjet filosofie jako rozumová věda. Zjevení (náboženství) je ve vztahu k tomuto problému člověka. Je Boží odpovědí na tento problém a jeho řešením. Teologie jako reflexe náboženské víry proto předpokládá ve své specifické vědeckosti filosofii a snaží se systematicky promýšlet zjevené v médiu filosofického vědomí problémů (srov. 8.4).

1.4.3Filosofie a umění

Kant nazývá umění „způsob představy, který je účelný sám o sobě, a ačkoli nemá účel, podporuje kulturu duševních sil k společenskému sdělování“ (KdU. § 44).

Tím se uvádějí dva znaky:

- ■Umění je svobodné. Má účel samo v sobě. Není podřízeno vnějšímu cíli. Tím se odlišuje od veškeré řemeslně technické výroby.

- ■Umění sděluje. Něco vyjadřuje. Je komunikativní. Tím se odlišuje od pouze příjemného umění her, „které nemají jiný zájem než dát času nepozorovaně ubíhat“ (Kant).

Krásná umění se obvykle dělí na básnictví, hudbu, umění výtvarná (např. architektura, sochařství, malířství) a umění znázorňující (např. divadlo, tanec, film).

To, že umění něco sděluje a vyjadřuje, vede k tomuto rozlišení: Na jedné straně jde v umění o to, co se sděluje, event. vyjadřuje, tedy o duchovní obsah. Na druhé straně je médium, materiál, v němž se toto sdělení či vyjádření uskutečňuje. V uměleckém díle jsou obě stránky spojeny v dokonalé jednotě obsahu a materiálu. Materiál umění lze nazvat smyslovou složkou (např. tóny, barvy, tvary, představy. V umění se duchovní vyjadřuje ve smyslovém. Hegel líčí tuto souvislost takto:

„Neboť smyslová stránka má mít jsoucnost, pouze pokud existuje pro lidského ducha, ale nikoli pokud existuje sama pro sebe jako něco, co je samo smyslovou věcí.“ Smyslovost jako materiál je tedy „povrch a zdání“, protože „duchovní oblast se v ní jeví smyslově vtělenou“. „Umění je povoláno k tomu, aby odhalilo pravdu ve formě smyslového uměleckého útvaru.“ „Může to činit kladením nebo negováním, ale také odhalováním a kritikou.“ (Ästh., WW 12, 64, 67, 89)

Jako dokonalá jednota obsahu a zjevu (materiálu) je umělecké dílo krásné. Tomáš Akvinský říká: „Krásné je to, čeho poznání (vidění) se líbí“ (pulchra sunt quae visa placent). J. G. Herder požaduje, aby výtvarné umění bylo „na první pohled“, který je „trvalý, vyčerpávající, věčný“, prožíváno jako krásné, neboť dílo musí „být zde najednou ve všech svých částech“ (WW 3, 78). Toto zalíbení v tom, co je umělecky krásné, má podle Kanta základ v čistém soudu vkusu, který je odůvodněn jedině účelností formy, jíž dílo vyjadřuje rozumově neuchopitelný inteligibilní obsah. Proto není estetický soud libovolný: dílo by měl považovat za krásné vlastně každý.

Básník F. Schiller vidí v umělecké jednotě duchovního a smyslového smíření obou stránek lidského bytí. Krása je něčím mezi důstojností „jakožto výrazem vládnoucího ducha“ a smyslovým půvabem. Je jejich sjednocením, a tak dokonalým výrazem lidství, které se v estetickém jeví jako „ospravedlněné ve světě ducha a zbavené viny ve svém zjevu“.

Krásou je smyslový člověk veden k tvaru a myšlení; krásou je duchovní člověk veden zpět k hmotě a je vracen světu smyslů. Z toho, jak se zdá, plyne, že mezi hmotou a tvarem, mezi trpěním a činností nutně existuje střední stav a že krása nás uvádí do tohoto středního stavu. (O estetické výchově člověka, 18. dopis)

Ale v čem záleží tato duchovní stránka, tato pravda, jež uměním dostává názorný výraz ve smyslovém? Četné odpovědi na tuto otázku spolu souvisí tak, že se v nich ukazuje jak univerzálnost, tak dějinnost umění. Podle Aristotela umění napodobuje přirozenost (ars imitatur naturam). Tato věta má několik významových vrstev: Druhé stvoření (jež koná člověk) předpokládá první stvoření (přírodu) a zůstává k němu vztaženo. Přitom lidská umělecká tvorba napodobuje božské tvůrčí umění (Tomáš Akvinský). Podle Kanta je umělecké dílo „symbolem mravního dobra“. Herder zdůrazňuje kultivující, zušlechťující funkci umění. Umění přitom vyjadřuje absolutno v náboženském smyslu, nebo to, co považuje za absolutno určitá doba (společnost). Umění jako „zprostředkovatel nevyslovitelného“ (Goethe) tak má náboženský smysl, neboť zpodobňuje nekonečné v konečném (Schelling). V marxismu jde naproti tomu o absolutno společenské skutečnosti. Umění je odrazem této skutečnosti. Z toho vyplývá demaskující funkce umění, ale také úkol překračovat iracionálnost současné skutečnosti a představovat stav rozumnosti a svobody jako to, co nastane v budoucnosti (Th. W. Adorno). Heidegger chápe umění jako dějinnou pravdu bytí: je „tvůrčím uchováváním pravdy v díle“, je to „bytí dosahující názorného výrazu“ (H. G. Gadamer), „prosvětlení existence ubezpečením, které názorně zpřítomňuje bytí v existenci“ (Jaspers).

Tyto odpovědi mohou být uvedením do toho, co se nazývá filosofií umění (estetikou). Mnohé z těchto myšlenek shrnuje následující text Hegelův.

V obecné potřebě umění je tedy to rozumné, že si člověk musí vnitřní i vnější svět učinit předmětem duchovního vědomí, v němž opět poznává své já. Potřebu této duchovní svobody uspokojuje člověk tím, že nejdřív vnitřně pro sebe dělá to, co sám jest, avšak toto duchovní uskutečnění také hmotně realizuje, a tak to, co v něm jest, činí pro sebe i pro jiné lidi v tomto sebezdvojení názorným a poznatelným. To je svobodná rozumnost člověka, v níž tkví důvod a původ všeho jednání i vědění a právě tak i umění. (Přednášky o estetice, WW 12, 58–59)

V takzvané postmoderní estetice se tato „svobodná rozumovost člověka“ stále více realizuje v radikálně pluralistické podobě. Postmoderní umění nevyjadřuje žádné globální koncepty a univerzální očekávání spásy, nýbrž stává se „sledem experimentů“, které rozvíjejí dílčí momenty dříve integrálního fenoménu umění a tím činí oblast moderního umění nepřehledně plurální“ (W. Welsch). Ale i v tomto radikálním pluralismu jde o „pravdu ve světě“ (srov. 4.7).

Vidíme, že umění, stejně jako náboženství a filosofie, plní základní funkce orientace ve světě, prosvětlení existence a metafyziky. Potud spolu náboženství, filosofie a umění souvisí. Rozdíl mezi filosofií a uměním lze snadno ukázat: Filosofie vychází ze smyslové skutečnosti (zkušenosti), ale plní ony základní funkce v médiu rozumu, pojmu, vědecké reflexe. Naproti tomu umění realizuje ony základní funkce ducha v médiu smyslovosti. Pravda filosofie záleží v síle rozumové argumentace, pravda umění v dokonalosti zobrazení. Filosofii jde o obecnost teorie, umění pak o obecně platnou krásu v její konkrétní realizaci. Proto filosofii nezáleží na tom, aby byla krásná. Podle Kanta je věda, „která jako taková má být krásná, nesmysl“.

1.5Pokus o definici

Předběžný pojem filosofie, který pro nás vyplynul z oddílů 1.1–1.3, nabyl řady důležitých upřesnění v rozlišeních podaných v oddíle 1.4. Nyní jsme už vypracovali dostatek materiálu, abychom se pokusili o definici filosofie. K tomu nejprve shromáždíme prvky, které potřebujeme.

1.5.1Věda

Když je filosofie označována jako věda, pak nejde o určitý pojem vědy, který by jí byl předem dán jinými vědami (speciálními vědami). Viděli jsme (1.3.4), že metoda filosofie je problémem samotné filosofie a že jí nemůže být naroubována zvnějšku. Když tedy filosofii nazýváme vědou, můžeme tak činit jen ve velmi širokém a neurčitém smyslu. Věda je pak jednoduše souhrn poznatků, které mají vzájemnou souvislost. Tato souvislost dává onomu souhrnu povahu celku, systému. Ve filosofii jde tedy o systematickou souvislost poznatků, event. výpovědí.

1.5.2Základní věda

Západní filosofování začalo otázkou po arché (řec. počátek, důvod, princip). O tuto otázku šlo ve filosofii nakonec vždycky. Filosofie je věda o posledních důvodech, podmínkách, předpokladech. Čeho? V oddíle 1.3.1 jsme ukázali, že východiskem veškeré filosofie je zkušenost. Filosofie vychází z každodenního světa zkušenosti, z empirického v nejširším slova smyslu. V oddíle 1.4.1.3 jsme viděli, čím se filosofie odlišuje od empirických speciálních věd: Empirické speciální vědy se ptají po empirických důvodech, podmínkách a předpokladech empirického; vysvětlují empirické empirickým. Filosofie ukazuje, že problém zkušenosti nemůže být tímto způsobem dostatečně osvětlen. Proto se ptá po důvodech, podmínkách a předpokladech empirického vůbec, které samy nejsou empirické; vysvětluje empirické neempirickým. Je základní (fundamentální) vědou, protože se ptá na poslední, neempirické důvody, tedy na základ všeho empirického.

V oddíle 1.4.1.3 jsme uvedli Kantovu formulaci: Filosofie se ptá, jak je možná zkušenost; ptá se na podmínky, předpoklady vší zkušenosti; jako fundamentální věda se ptá na podmínky možnosti zkušenosti (tj. empirického).

1.5.3Univerzální věda

V oddíle 1.4.1.3 jsme ukázali, jak se filosofie odlišuje od tematicky redukovaných a metodicky abstraktních empirických speciálních věd. Filosofie nezkoumá empirickou skutečnost (event. její dílčí oblasti) z určitého aspektu a ve smyslu určité metody, nýbrž celostně. Ptá se na podmínky možnosti empirické skutečnosti v celku. V tomto smyslu je filosofie univerzální, a ne speciální věda. Filosofie se ptá na poslední důvody, podmínky a předpoklady všeho empirického, celého zkušenostního světa.

1.5.4Rozumová věda

Co se má přesně chápat „rozumem“, tím se budeme zabývat později. Zde tohoto výrazu užíváme v běžném, každodenním smyslu. V oddíle 1.4.2 jsme ukázali, že se filosofie jakožto rozumová věda odlišuje od teologie. Filosofie si činí nárok na to, že všechny její výpovědi jsou rozumové, že tedy každá rozumová bytost (každý člověk) musí nahlédnout, že a proč si tyto výpovědi činí nárok na závaznou platnost. Přechod od zkušenosti k neempirickým podmínkám možnosti zkušenosti tedy v sobě nemá nic fantastického nebo poetického, nýbrž činí si nárok na nepochybnou platnost na základě argumentů.

1.5.5Kritická věda

Protože se filosofie ptá na podmínky možnosti zkušenostní skutečnosti, uvádí principiálně v pochybnost celý náš (každodenní a speciálními vědami odhalovaný) zkušenostní svět. Je univerzální kritikou, která podrobuje jako rozumová věda svému soudu každý názor, každý obraz světa, každou hodnotu. Je kritikou ideologie, kritikou náboženství, kritikou vědy, kritikou technologie, kritikou společnosti. Bojuje proti nekritickému dogmatismu, a tak plní ve společnosti osvěcující funkci.

1. Obr. 4Vědy univerzální a speciální

Shrnutí 1.1–1.5

Filosofie je kritická rozumová věda o podmínkách možnosti empirické skutečnosti jako celku.

1.6Příklady z dějin pojmu filosofie

Vybíráme několik příkladů, které ilustrují, jak různě filosofové popisovali úkol filosofie.

1.6.1Platón

(sestaveno z knihy Ústava, 484–490)

Filosofové jsou ti, kteří jsou schopni pochopit to, co zůstává vždy neměnné. Neustále touží po poznání, kterým se jim může zjevit něco z onoho bytí, které zůstává nedotknuté vznikáním a zanikáním. Jestliže takto usilují o poznání jsoucna, nezůstávají při množství jednotlivých jevů pokládaných za existující, ale jdou neochvějně svou cestou a neuspokojí svou lásku dotud, dokud nedosáhnou vlastní podstaty každé věci tou částí duše, jíž náleží něčeho takového dosahovat. Tak se přibližují k pravému jsoucnu a spojují se s ním, a tak plodí rozum a pravdu.

1.6.2Aristotelés

(Metafyzika I, 2, 982a–282b)

Vědění však a rozumění pro ně samy nejvíce náleží vědě, jež se zabývá nejvyšším předmětem vědění; neboť kdo touží po vědění pro ně samo, dá přednost především vědě, jež má vědeckost v nejvyšší míře, a taková je věda o tom, co je nejvyšším předmětem vědění; a nejvyšším předmětem vědění jest to, co je první, a příčiny. Vždyť skrze ně a z nich se poznává ostatní, nikoli ony skrze to, co následuje. Konečně vědou, jež je vládnoucí v první řadě, a vědou, jež vede více než věda sloužící, je ta, která poznává, kvůli čemu máme všechno zařizovat a konat; jest to dobro v jednotlivých případech a vůbec pak to, co je v celé přírodě nejlepší.

1.6.3Tomáš Akvinský

(Contra gentiles I, 3)

Posledním cílem každé věci je to, co zamýšlí první původce a hybatel té věci. Avšak prvním původcem a hybatelem vesmíru je rozum (intellectus). […] Tedy posledním cílem vesmíru je nutně dobro rozumu; ale tím je pravda. Pročež posledním cílem celého vesmíru je nutně pravda; a moudrost musí usilovat hlavně o poznání tohoto cíle. – V tom, co vypovídáme o Bohu, jsou dva druhy pravdy. O Bohu jsou totiž pravdivé mnohé věci, které přesahují veškerou schopnost lidského rozumu, např. že Bůh je trojjediný. Jsou však také mnohé věci, které jsou poznatelné samotným rozumem, např. že Bůh jest a že Bůh je jeden a jiné takové věci, jak to také ukázali filosofové ve svých úvahách o Bohu, při čemž je vedlo světlo přirozeného rozumu.

1.6.4René Descartes

(Principia, WW IX, 2)

Chtěl jsem tu především vysvětlit, co je filosofie, a započal jsem nejjednoduššími věcmi, například tím, že slovo filosofie znamená snahu o moudrost a že moudrostí se nerozumí pouze obyčejná chytrost, ale dokonalé vědění o všech věcech, které člověk může poznat, aby měl orientaci pro svůj život, také aby si uchoval zdraví a vynalézal všechna umění. Dále jsem chtěl vysvětlit, že k dosažení takového vědění je nutné, abychom je odvozovali z prvních příčin. Kdo se tedy snaží takového vědění dosáhnout (a to je vlastně filosofování), musí začít zkoumáním těchto prvních příčin, totiž principů. O těchto principech platí dvě základní podmínky. První, že jsou jasné a zřejmé, že lidský duch o jejich pravdivosti nemůže pochybovat, pokud o nich pozorně uvažuje; druhá, že poznání ostatních věcí na nich závisí tak, že principy sice můžeme poznat bez poznání druhých věcí, ne však naopak věci bez principů. Jde tedy o to snažit se odvodit z těchto principů poznání věcí, které na nich závisí, a to tak, že v celé řadě odvozování není nic, co by nebylo zcela jasné.

1.6.5Thomas Hobbes

(sestaveno z: O tělese, kap. 1)

Filosofie je racionální poznání účinků či jevů z jejich příčin a naopak (poznání) možných působících důvodů z jejich účinků. Cílem a úkolem filosofie je, abychom předvídaných účinků využili k svému užitku a abychom vzájemným působením těles vyvolali stejné účinky, které si vymyslíme ve svém rozumu, pokud to dovoluje předmět, síla a píle, abychom učinili lidský život lehčím. Cílem poznání je moc. Subjektem filosofie neboli předmětem, o němž pojednává, je každé těleso, jehož vznik jsme s to pochopit nebo které můžeme pozorováním srovnávat s jinými tělesy nebo které může být složeno a rozloženo, tj. každé těleso, o jehož vzniku nebo vlastnostech můžeme mít nějaké poznání.

1.6.6Immanuel Kant

(AA IX, 24 n.)

Neboť filosofie je idea dokonalé moudrosti, která nám ukazuje poslední cíle lidského rozumu. Podle školského pojmu patří k filosofii dvě věci: předně dostačující zásoba rozumových poznatků, za druhé systematická souvislost těchto poznatků neboli jejich spojení v ideji celku. Pokud však jde o filosofii podle obecně lidského pojmu, můžeme ji označit také jako vědu o nejvyšší maximě užívání našeho rozumu, pokud maximou rozumíme vnitřní princip volby mezi různými cíli. Neboť filosofie je v posledním významu věda o vztahu veškerého poznání a užívání rozumu k poslednímu cíli lidského rozumu, jemuž jsou jakožto nejvyššímu cíli podřízeny všechny ostatní cíle a musí se v něm sjednocovat v jednotu. Oblast filosofie v tomto světoobčanském smyslu lze charakterizovat těmito otázkami:

1. Co mohu vědět?

2. Co mám konat?

3. V co smím doufat?

4. Co je člověk?

Na první otázku odpovídá metafyzika, na druhou etika, na třetí náboženství a na čtvrtou antropologie. Ale v podstatě by bylo možno toto vše počítat k antropologii, protože první tři otázky se vztahují ke čtvrté.

1.6.7Johann Gottlieb Fichte

(První úvod do vědosloví, WW I, 4 195)

Jakou filosofii si kdo zvolí, to závisí na tom, jaký je kdo člověk. Neboť filosofický systém není mrtvé nářadí, které můžeme podle libosti použít nebo odložit, nýbrž je oživen duší člověka, který ho má. Charakter malátný od přirozenosti nebo ochablý a pokřivený otroctvím ducha, učeným přepychem a samolibostí – ten se nikdy nepozdvihne k idealismu. Filosofem – má-li se idealismus osvědčit jako jediná pravdivá filosofie – se člověk musí narodit, musí k němu být vychováván a vychovávat k němu sám sebe: ale nemůže být učiněn filosofem žádným lidským uměním. Proto si tato věda slibuje málo prozelytů mezi už hotovými muži. Pokud vůbec smí doufat, očekává více od mladého světa, jehož vrozená síla dosud nezmarněla v ochablosti doby.

1.6.8Georg Wilhelm Friedrich Hegel

(Základy filosofie práva, WW 7, 35 n.)

Úkolem filosofie je pochopit, co jest, neboť to, co jest, je rozum. Co se týče individua, je beztoho každé synem své doby; tak je také filosofie svou dobou v myšlenkách pochopenou. Je rovněž pošetilostí domnívat se, že nějaká filosofie překračuje přítomný svět, jako by člověk přeskočil svou dobu… Co leží mezi rozumem jakožto sebe vědomým duchem a rozumem jakožto přítomnou skutečností, co onen rozum od tohoto dělí a co mu v něm nedopřává uspokojení, jsou okovy abstraktnosti, která není osvobozena v pojem. Poznat rozum jako růži na křižovatce přítomnosti a tak se jím těšit, toto rozumné poznání je smírem se skutečností, který poskytuje filosofie těm, jimž jednou byla dána výzva chápat a v tom, co je substanciální, zachovat právě tak subjektivní svobodu jako se neoctnout se subjektivní svobodou ve zvláštnosti a nahodilosti, nýbrž v tom, co o sobě a pro sebe jest…

Abychom se ještě zmínili o poučení, jak svět má být, filosofie tak jako tak přichází s ním vždy příliš pozdě. Jako myšlenka světa objevuje se filosofie teprve tehdy, když už skutečnost dokončila své tvoření a je hotová. To, co učí pojem, ukazují nutně i dějiny, že se totiž ve zralé skutečnosti objevuje ideálno proti reálnu a tvoří si, chápajíc se v substanci reálna, tento svět jako svou intelektuální říši. Když filosofie maluje svou šeď v šedi, pak už podoba světa zestárla a šedí v šedi se nedá omladit, nýbrž jen poznat; sova Minervina zahajuje teprve s počínajícím soumrakem svůj let.

1.6.9Karl Marx

(Úvod ke Kritice Hegelovy filosofie práva)

Jako filosofie nachází v proletariátu svou materiální zbraň, tak nachází proletariát ve filosofii svou duchovní zbraň, a jakmile blesk myšlenky s plnou silou zasáhne tuto naivní národní půdu, uskuteční se emancipace Němců v lidi… Německo nemůže svrhnout žádný druh poroby, nesvrhne-li porobu všeho druhu. Důkladné Německo nemůže dělat revoluci jinak než důkladně. Emancipace Němce je emancipace člověka. Hlavou této emancipace je filosofie, srdcem je proletariát. Filosofie se nemůže uskutečnit bez zrušení proletariátu, proletariát se nemůže zrušit bez uskutečnění filosofie.

1.6.10Ludwig Wittgenstein

(Tractatus logico-philosophicus)

4.112 Cílem filosofie je logické vyjasňování myšlenek. Filosofie není nauka, nýbrž činnost. Filosofické dílo se skládá v podstatě z objasňování. Výsledkem filosofie nejsou „filosofické věty“, nýbrž objasnění vět. Filosofie má vyjasňovat a přesně vymezovat myšlenky, které jinak jsou jakoby zakalené a mlhavé.

6.53 Správná metoda filosofie by byla vlastně tato: Neříkat nic než to, co lze říci, tedy věty přírodní vědy – tedy něco, co nemá s filosofií nic společného –, a potom, když by někdo jiný chtěl říci něco metafyzického, mu ukázat, že určitým znakům ve svých větách nedal žádný význam. Tato metoda by byla pro toho druhého neuspokojivá – neměl by pocit, že ho učíme filosofii –, ale byla by to jedině opravdu správná metoda.

1.6.11Martin Heidegger

(Heidegger^2, 42)

Pokud člověk existuje, je tu jistým způsobem i filosofování. Filosofovat – to, co my tak nazýváme – znamená uvádět do chodu metafyziku, v níž filosofie přichází k sobě samé a ke svým výslovným úkolům. Filosofie se dostává do chodu pouze zvláštním skokem vlastní existence do základních možností pobytu v celku. Pro tento skok je rozhodující: předně poskytnout prostor pro jsoucno v celku; dále uvolnit se do onoho nic, tzn. osvobodit se od model, které každý má a ke kterým se obvykle odplíží; a konečně nechat ono kymácení, které nám bere půdu pod nohama, aby nás vrhlo vždy zpět do základní otázky metafyziky, kterou si nic samo vynucuje: Proč je vůbec jsoucno, a ne spíše nic?

1.6.12Karl Jaspers

(Jaspers^2, 15)

Dnes se dá o filosofii mluvit snad v těchto formulacích; jejím smyslem je:

- •postihnout skutečnost v jejím původu

- •uchopit skutečnost tak, jak se v myšlenkách zabývám sám sebou, ve vnitřním jednání

- •otevírat se pro daleké horizonty toho, co nás obklopuje

- •v milujícím zápase se odvažovat komunikace od člověka k člověku pomocí každého smyslu pravdy

- •trpělivě a nepřetržitě udržovat rozum v bdělosti před tím, co je nejvíce cizí, a před tím, co selhává.

Filosofie je to, co soustřeďuje, to, čím se člověk stává sám sebou tím, že se stává účastným skutečnosti.

1.6.13Karl Popper

(XXV n.)

Všichni lidé mají nějakou filosofii, ať to vědí, či ne. Předpokládejme, že tato naše filosofie nemá valnou cenu. Ale její vliv na naše myšlení a jednání je často přímo katastrofální. Proto je nutné, abychom své filosofie kriticky zkoumali. To je úloha filosofie… Tak jako každý má svou filosofii, tak má každý také – obvykle neuvědoměle – svou teorii poznání; mnohé mluví pro to, že naše teorie poznání rozhodujícím způsobem ovlivňují naši filosofii. Základní otázkou těchto teorií poznání je: Můžeme vůbec něco vědět? Odpověď není pesimistická, relativistická nebo skeptická: ukazuje, že se dovedeme učit ze svých chyb. Je možné přiblížit se k pravdě. To byla moje odpověď na pesimismus v teorii poznání. Ale mám také odpověď na optimismus v teorii poznání: jisté vědění je nám odepřeno. Naše vědění je kritické uhadování; síť hypotéz, tkáň domněnek.

1.6.14Jürgen Habermas

(Habermas^1, I, 15 n.)

Filosofie se dnes nemůže vztahovat k celku světa, přírody, dějin, společnosti ve smyslu celistvého vědění. Teoretické surogáty za obrazy světa byly znehodnoceny nejen faktickým pokrokem empirických věd, nýbrž ještě více reflexivním vědomím, jež tento pokrok provázelo. Tímto vědomím ustupuje filosofické myšlení sebekriticky samo za sebe; otázkou, co dokáže svými reflexivními kompetencemi v rámci vědeckých konvencí, se proměňuje v metafilosofii. Téma se přitom proměňuje, a přece zůstává totéž. Kdekoli se v současné filosofii vytvoří koherentní argumentace kolem pevnějších tematických jader – v logice nebo teorii věd, v teorii jazyka a významu, v etice či teorii jednání, dokonce v estetice –, tam se zájem zaměří na formální podmínky racionality poznání, jazykového dorozumění a jednání, ať už v běžném životě, nebo na rovině metodicky uspořádané zkušenosti, event. systematicky uspořádaných diskurzů.

1.7Jednota filosofie – mnohost systémů

Když se snažíme získat všeobecnou představu o tradici filosofie, výsledkem by mohlo být zklamání a zmatek. Zmatek: Stojíme před nepřehledným, složitým množstvím filosofií a filosofů, kteří si do nekonečna protiřečí. Zklamání: Očekávali bychom, že filosofie po dvou a půl tisíciletích objeví něco užitečného; ale filosofie a filosofové si protiřečí až dodnes. Ale přece neexistuje k filosofii žádná alternativa. Velké otázky filosofie jsou zároveň velkými otázkami člověka, tohoto stále se proměňujícího problému, a filosofie působily v dějinách jako dynamit, vyvolávaly změny, převraty, revoluce.

Někdy se mluví o skandálu filosofie. Poukazuje se na to, že speciální vědy dosahují ohromného pokroku a úspěchů, zatímco na filosofii je všechno zmatené a působí jen zklamání. Před takovou situací rezignují dokonce i mnozí filosofové. Zříkají se filosofie jako první vědy, jako autonomní, základní a univerzální vědy (1.5) a stávají se scientisty (1.4.1.3), tj. nenesou již prapor před speciálními vědami, nýbrž vlečku za nimi. Ale je tomu se „skandálem filosofie“ opravdu tak? Velký filosof a matematik G. W. Leibniz píše:

Kdybych měl čas, srovnal bych své učení s učením starých filosofů a jiných schopných mužů. Pravda je rozšířena mnohem více, než se obvykle myslí, ale často se s ní setkáváme v zamaskované podobě nebo je před námi zahalená, ba oslabená, zmrzačená a pokažená cizími přídavky, které snižují její hodnotu a užitek. Kdybychom ukázali stopy pravdy u starých filosofů nebo obecněji u našich předchůdců, pak bychom vyprostili zlato z bahna, diamanty z hlíny a světlo ze tmy a byla by to vskutku věčná filosofie (perennis quaedam philosophia). (Dopis Remondovi, 26. 8. 1714)

Tuto ideu philosophiae perennis rozvádí Leibniz dále: Co filosofové sami učili, je (podle Leibnize) téměř vždy pravdivé, omyl je většinou ve výrocích, jimiž odporují jiným filosofům. Filosofická tradice se uskutečňuje tak, že celek, o který filosofii jde, dochází výrazu v různých aspektech, momentech, nuancích; filosofové upadají do určité jednostrannosti, pokud příliš zdůrazňují nějaký správný aspekt. Ve sporech filosofů se toto přecenění jednoho aspektu hájí proti přecenění jiného aspektu, přičemž jsou oba aspekty většinou oprávněné. Existují sice také velké syntézy; ale vyvstávají stále nové oprávněné aspekty, které musí kriticky vystupovat proti těmto syntézám.

Tím však ztrácí takzvaný skandál filosofie svůj základ. Otevírá se zcela jiná perspektiva: Samotné dějiny filosofie jsou filosofickým procesem. Jsou dialogem filosofů o jedné pravdě. Vystupují různé aspekty a jsou jednostranně hájeny, objevují se opačné aspekty, podnikají se pokusy o syntézy, a další aspekty ukazují, že jsou jednostranné. Když se Leibniz snaží spojit Platóna a Démokrita, Aristotela a Descarta, scholastiku a moderní přírodní vědu, pak nevidí tradici jako arénu libovolných půtek, ale jako dialog, který v mnohosti aspektů postupně rozvíjí celek. Filosof, který překonal povrchní dojem skandálu, se pokusí o toto: Kriticky si bude osvojovat aspekty vyskytující se v tradici a bude je systematicky uvádět do vzájemného vztahu.

Tak vstupuje do tohoto dialogu a pokračuje v něm dále. Ví, že ani on tuto philosophia perennis nezakončí. Ale pátrá po nových aspektech a snaží se uvést poznané aspekty v syntézu. Tím udržuje horizont diferencovaného vědomí problémů otevřený a je s to prohlédat a demaskovat plochost hesel, zjednodušení, mód a ideologií. Kriticky si osvojuje různé aspekty a systematicky je syntetizuje, a tak zároveň otevírá možnosti rozumové orientace ve smyslu celku.

V tomto smyslu existuje přes mnohost filosofií vždy pouze jedna filosofie. Jejím pokrokem je pokrok ve vědomí problémů. Tento pokrok snad není tak hmatatelný jako přistání na Měsíci nebo transplantace srdce. To souvisí s tím, že filosofie se nerealizuje tematicky redukovaně a metodicky abstraktně (1.4.1.3) jako speciální vědy.

Mimoto je třeba uvážit toto: Po Kantovi krouží veškeré filosofování kolem otázky „Co je člověk?“. Ale tuto otázku na podstatu a učení člověka není možné zkoumat stejně objektivně jako nějaké téma speciální vědy. Neboť ten, kdo ji klade, je sám člověk, který na tuto otázku už odpověděl především filosofováním a také ji prožíval. Odpověď proto vždycky závisí na tom, jak sám sebe chápe a k čemu sám sebe určuje ten, kdo tuto otázku klade. Proto je otázka na člověka přes veškerý pokrok v chápání problému vždy také otevřenou otázkou. Právě to má na mysli Fichte (1.6.7), když říká: „Jakou filosofii kdo volí, to závisí na tom, jaký je člověk.“

1.8Základní otázky filosofie – platónský trojúhelník

Podle názoru britského filosofa A. N. Whiteheada není celá evropská filosofie nic jiného než poznámky k Platónovi. Pokusíme se na základě některých Platónových ústředních myšlenek ukázat tři základní otázky či hlavní směry filosofického myšlení. Tím získáme vhled do základní problematiky filosofie vůbec.

1.8.1Podobenství o jeskyni

Problém, o který nám zde jde, můžeme ukázat na textu, který patří v dějinách filosofie k nejznámějším, na Platónově podobenství o jeskyni (Ústava, VII, 514–516, zkráceno):

Sókratés: Představ si lidi v podzemním příbytku podobném jeskyni, která má k světlu otevřený dlouhý vchod podél celé jeskyně. V této jeskyni žijí lidé od dětství spoutaní na nohou a na krku, takže zůstávají stále na tomtéž místě a vidí jen rovně před sebe, protože pouta jim brání otáčet hlavou. Vysoko a daleko vzadu za nimi hoří oheň; uprostřed mezi ohněm a spoutanými vězni vede vzhůru cesta, podél níž je postavena nízká zeď na způsob zábradlí, jaké mají před sebou loutkáři a nad nímž dělají své kousky. Podél této zídky chodí lidé a nosí všelijaké nářadí, které přečnívá nad zídku, podoby lidí a zvířat z kamene a dřeva.

Glaukón: Předvádíš podivný obraz a podivné vězně.

Sókratés: Podobají se nám. Myslíš, že by takoví vězni mohli vidět sami ze sebe a ze svých druhů něco jiného než stíny vrhané ohněm na protější stěnu jeskyně?

Glaukón: Jak by mohli vidět, když jsou celý život nuceni držet hlavu nehybně?

Sókratés: Tito vězni by nemohli pokládat za pravdivé nic jiného než stíny oněch umělých věcí.

Glaukón: Nevyhnutelně.

Sókratés: Kdyby jeden z nich byl zbaven pout a přinucen náhle vstát, otočit šíjí, jít a podívat se nahoru do světla, mohl by to udělat jen s bolestí a pro oslepující lesk by nebyl schopen dívat se na předměty, jejichž stíny předtím viděl; co by podle tebe řekl, kdyby mu někdo tvrdil, že tehdy viděl pouze přeludy? Nemyslíš, že by byl zmatený a domníval by se, že předměty tehdy viděné jsou pravdivější než ty, které mu ukazují teď?

Glaukón: Mnohem pravdivější.

Sókratés: A kdyby ho někdo odtud násilím vlekl skrze drsný a strmý vchod a nepustil by ho, dokud by ho nevytáhl na sluneční světlo, nepociťoval by bolestně toto násilí a nevzpíral by se, a kdyby přišel na světlo, mohly by snad jeho oči plné sluneční záře vidět něco z toho, co se mu nyní uvádí jako pravdivé?

Glaukón: Ne, alespoň ne hned.

Sókratés: Myslím, že by si musel na to zvyknout, kdyby chtěl vidět věci tam nahoře. Nejdříve by asi nejsnáze poznal stíny, potom samotné předměty; dále by potom nebeská tělesa i samotnou oblohu snáze pozoroval v noci, dívaje se na světlo hvězd a měsíce. Nakonec by se myslím mohl dívat na slunce samo o sobě na jeho vlastním místě a mohl by též pozorovat, jaké je.

1.8.2Kritika zkušenosti

Platón vychází z kritiky každodenní zkušenosti. Dokud lidé žijí nekriticky v každodenní zkušenosti, žijí ve světě zdání (jeskyně!) a nevědí nic o vlastním bytí. Filosofie osvobozuje člověka z jeskyně zdání a přivádí ho ke slunci pravdy. Tím je dáno základní rozlišení, totiž rozlišení mezi pouhým zdáním (doxa) a pravým bytím (on). Platón přitom nechápe zdání jen jako libovolné, klamné zdání. Naopak vztahuje „správné zdání“ (orthé doxa) zcela k pravému bytí.

Jak dochází Platón k tomuto rozlišení? Ukážeme to na jednoduchém příkladě: Vidím krávu. Co to znamená? Pokusme se povědět, co skutečně smyslově vnímáme, když vidíme krávu. Vidíme barvy, tvary, stavbu těla a slyšíme možná bučení. Platón nazval to, co smyslově vnímáme, jevem (fainomenon, fenomén). Tyto smyslové jevy se stále mění: Jsou v pohybu, barvy mění odstíny, tělo se vzpřimuje, bučení ustává. Přesto existuje něco, co se v tomto neustálém střídání měnících se jevů nemění a trvá: ono „kráva“. Střídající se, stále se měnící smyslové jevy jsou jevy něčeho, co se v nich ukazuje a v nich trvá: jsou to jevy krávy. Říkáme „vidím krávu“, protože vím, že v základě stále se měnících jevů je něco, co se v proměnách jevů neproměňuje. Můžeme to nazvat „esencí (bytností) krávy“. Tato esence (bytnost) krávy zůstává vždy stejná. Ale vidíme tuto esenci (bytnost) krávy? Vnímáme ji smyslově? Zjevně nikoliv. Sama není smyslový jev, ale je v základě jevů a v nich dochází výrazu.

Snadno lze ukázat, že tento rozdíl existuje v každé zkušenosti: Každá zkušenost obsahuje na jedné straně stále se měnící jevy, které vnímáme smyslově. Každá však na druhé straně obsahuje také tuto neproměnlivou, v měnících se jevech přetrvávající esenci (bytnost), kterou sice poznáváme, ale smyslově nevnímáme. Později uvidíme, že je zde mnoho problémů a že celá věc není tak jednoduchá, jak se teď jeví.

Shrnujeme:

- ■Oblast zdání je oblastí smyslovosti. Smyslovost náleží materiálnímu, tělesnému světu. Uskutečňuje se našimi tělesnými smysly (zrak, sluch, chuť atd.) a týká se smyslových jevů. Smysly vnímají v jevech proud neustálých změn, neustálé vznikání, proměnu a zanikání.

- ■Oblast pravého bytí je oblastí duchovního světa. „Očima ducha“ se realizuje pravé, vlastní poznání (noésis, epistémé). Nemá nic společného se zdáním proměnlivých jevů a nerealizuje se ve smyslovosti, nýbrž vztahuje se k pravému bytí, které je neproměnné, zůstává stále stejné a je základem jevů (1.6.1).

Platón (427–347) představuje první vrchol evropského myšlení. Metafyzické a etické nauky jeho dialogů měly rozhodující vliv na celou filosofickou tradici. Byl žákem Sókratovým a v r. 387 založil v Aténách Akadémii, filosofickou školu, významnou až do konce antiky.

1.8.3Platónský trojúhelník

Pro Platóna z toho vyplynula problémová situace, která se stala údělem filosofie. Nyní je již zřejmé, že poznání nelze vysvětlit pouze smyslovostí. Ve smyslovosti je naše tělo (smyslové orgány) spojeno se smyslovými věcmi (jevy). Tělo se jim podobá a je s nimi „spřízněno“. Od smyslovosti se však odlišuje náš poznávající duch (nús), který Platón nazývá „duší“, a rovněž ono pravé bytí, které je neproměnným základem jevů. A nyní před námi vyvstává tato otázka: Jak může náš duch poznávat pravé bytí? Je možné opravdové poznání?

Tuto otázku můžeme ozřejmit v platónských obrazech: Náš duch (duše) je do jisté míry uzavřen v našem těle a tím oddělen od pravého bytí. Mezi duchem a pravým bytím leží materiální svět zdání, svět smyslového. Smyslovost však nemůže být mostem mezi duchem a pravým bytím. A přesto nevnímáme pouze smyslově (jako zvířata), ale také poznáváme. Jak je to možné?

Platón řeší tento problém tím, že proti lidskému duchu na jedné straně a pravému bytí věcí, jež je základem jevů, na straně druhé, staví třetí skutečnost: ideje. Jsou to čiré esence o sobě, věčné a neměnné. Alespoň v jednom významném období svého života se Platón domníval, že ideje jsou „odděleny“ od duše (ducha) i od fyzických (přírodních) věcí a jsou mimo ně. (Ve svých pozdějších dialozích toto pojetí pozměnil.)

Ideje jsou tedy věčné předobrazy esencí (bytností) věcí. Mnohost idejí je shrnuta v jediné ideji dobra a krásy, která jakožto idea idejí všechny ostatní ideje převyšuje. Tato idea idejí je absolutnem (božstvím) Platónova systému. V podobenství o jeskyni (1.8) zastupuje tuto ideu idejí slunce, zatímco přírodní věci v slunečním světle představují ony četné ideje.

Jak řeší Platón pomocí nauky o idejích zmíněný problém? Činí to dvěma mýty:

- ■Mýtus anamnése: Duše je svou esencí spřízněna s idejemi a je jim podobná. Před vstupem do pomíjejícího těla nazírala na ideje. Duchovně nazřené však bylo při vstupu do těla zasuto smyslovostí. Očištěním (katharsis) od ponoření do smyslů (vystoupením z jeskyně) je možno znovu si vzpomenout (anamnésis). Pravé poznání se uskutečňuje rozpomínáním.

- ■Mýtus methexe: Vesmír vznikl působením tvůrce světa (démiúrgos). Ten vytvořil přírodní věci z pralátky podle idejí. Jako obrazy idejí mají proto přírodní věci účast na idejích. Podílejí se na idejích (methexis).

Pravé poznání je tedy možné tím, že duše a pravé bytí věcí spolu souvisí v ideji (či idejích). Duše je spojena s idejemi ve smyslu anamnése (rozpomínání), přírodní věci se podílejí na idejích ve smyslu methexe (podíl, účast). Smyslové vnímání je jen vnějším podnětem rozpomínání.

1. Obr. 5Platónský trojúhelník

Touto problémovou situací, kterou můžeme označit jako platónský trojúhelník, zadal Platón celým dějinám filosofie ústřední úlohu. Vnitřní souvislosti této problematiky ponechal pod závojem mýtu a filosofie se od té doby snaží o jeho výklad.

1.8.4Praxe

Jak ukazuje podobenství o jeskyni, nejde v platónském trojúhelníku pouze o teoretické otázky. Klade se také etický požadavek. Platón nechce pouze vysvětlit, jak je možné poznání, resp. jaké jsou podmínky možnosti zkušenosti (srov. 1.4.1.3 a 1.5.2), ale zároveň ukazuje, co je třeba dělat (srov. 1.6.6). V problémové struktuře trojúhelníku se klade jako problém lidská praxe. Proč?

Jestliže jsem pochopil rozdíl mezi smyslovostí a duchem, pak vím, že nesmím zůstat v jeskyni, ale že jsem povinen vynaložit námahu a z jeskyně vyjít. Pak vím, že se nesmím vydávat libovůli svých smyslových sklonů („pudů“), ale že je mou povinností jednat podle rozumu. Lidství důstojné člověka znamená, že duch (rozum) ovládá smyslovost. Ale duch, který se osvobodil, žije ve znamení ideje dobra. V tomto smyslu je úkolem především emancipace člověka: Má se emancipovat z jeskyně zdánlivých dober, neuspořádaných žádostí a agresí, slepých sklonů a vášní k pravému lidství, k praxi řízené rozumem. Nemá se nechat proti rozumu ovládat smyslovými motivy, ale užívat svobody ducha, řídit sám sebe rozumem. Smyslovost se může rozvíjet ve smyslu lidství teprve pod vládou rozumu.

Emancipace člověka ve znamení lidství však také znamená povinnost působit k tomu, aby možnost této emancipace nalezli také jiní a vposledku všichni lidé. V podobenství o jeskyni ten, kdo již odtud vystoupil, sestupuje opět do jeskyně a snaží se „osvobodit z pout a vyvést ven“ dřívější spoluvězně.

1.8.5Hlavní směry filosofického tázání

I když má platónské filosofování namnoze podobu mýtu a ve své původnosti zanechává mnohé nevyřešené, přesto lze na základě podobenství o jeskyni a trojúhelníku ukázat základní filosofickou problematiku. Trojúhelník především uvádí do rozlišení teoretické a praktické filosofie, poznání a jednání.

Souvislostí bytí–Já–idea (či příroda–subjekt–absolutno nebo svět–duše–Bůh) trojúhelník vymezuje celkový prostor teoretické filosofie. Nejdůležitější pozice filosofické tradice se odlišují především tím, ve kterém ze tří „vrcholů trojúhelníku“ jejich filosofování začíná, odkud systematicky rozvíjejí celek filosofie. Z toho vyplývají tři hlavní směry filosofování:

- ■Filosofie bytí: Myšlení vychází z jevů a ptá se na bytí, jež je základem jevů. Ptá se tedy na podmínky možnosti zkušenosti v oblasti ne-Já. Filosofování je zde tedy orientováno primárně ontologicky (ontologie = nauka o jsoucnu). Ptá se na pravé bytí jsoucna a snaží se porozumět jsoucnu na základě posledních důvodů bytí.

- ■Filosofie Já: Myšlení postupuje opačným směrem. Začíná otázkou na Já jako subjekt vší zkušenosti. Ptá se tedy na podmínky možnosti zkušenosti v oblasti Já, v subjektu. Je tedy orientováno primárně transcendentálně, tj. ptá se na subjekt zkušenostního světa a na jeho vlastnosti.

- ■Filosofie ducha: Myšlení začíná u ideje. Snaží se poznat podmínky možnosti zkušenosti na základě ideje. Toto filosofování tedy promýšlí zároveň bytí a Já, substanci a subjekt, methexis a anamnési, ontologický a transcendentální problém na základě absolutna.

V dějinách filosofie jsou tyto tři hlavní směry spojeny se třemi velkými jmény: filosofie bytí s Aristotelem, filosofie Já s Kantem a filosofie ducha s Hegelem. Všechny tři hlavní směry však prostupují celou tradici. Principiálně si neodporují, nýbrž rozvíjejí z různých výchozích bodů stejnou celkovou souvislost. Tyto tři výchozí body se samozřejmě uplatňují různým způsobem. Z toho vyplývá bohatá pestrost aspektů, které tvoří diferencované vědomí problémů philosophiae perennis (srov. 1.7). V otázkách platónského trojúhelníku se pohybuje celá filosofická tradice.

Shrnutí 1.7 a 1.8

- •Přes rozmanitost filosofií existuje pouze jediná filosofie. Dějiny filosofie přinesly množství hledisek a syntéz filosofické problematiky, jimiž se rozvíjelo diferencované vědomí problémů philosophiae perennis.

- •Hlavní směry filosofického tázání lze ukázat na základě problémové struktury platónského trojúhelníku: Platón objevil rozdíl duchovního a smyslového a klade otázku podmínek pravého poznání v rámci tří pólů: bytí (příroda), Já (duše) a idea (absolutno).

- •Na tomto základě lze ukázat rozdíl mezi teoretickou a praktickou (morální) filosofií. Hlavními směry teoretické filosofie jsou filosofie bytí, filosofie Já a filosofie ducha (jakožto filosofie idejí).

1.9Rozdělení filosofie

Na základě úvah v oddílech 1.8.4 a 1.8.5 lze při určitém rozšíření a přeskupení ukázat hlavní disciplíny filosofie. Přísně systematické rozdělení filosofie by samo bylo filosofickým problémem a předpokládalo by systém filosofie. Nám proto v následujícím přehledu postačí ne úplně přesné, ale přece užitečné a běžné rozdělení filosofie do základních disciplín:

- ■ Teoretická filosofie

- –ontologie (= nauka o jsoucnu jakožto jsoucnu)

- –přírodní filosofie (= filosofická nauka o přírodě na rozdíl od empirických přírodních věd)

- –antropologie (= filosofická nauka o člověku na rozdíl od antropologií jako speciálních věd)

- –filosofická teologie (= filosofická nauka o Bohu na rozdíl od teologie zjevení)

- –sociální filosofie (= filosofie společnosti, politiky, práva a hospodářství)

- –teorie poznání (= filosofická nauka o poznání; zvláštní význam tu má transcendentální filosofie, jakož i hermeneutická filosofie [= teorie porozumění])

- –logika (= teorie formální správnosti myšlení, event. mluvení)

- –sémiotika (= teorie jazykových znaků, jejich syntaxe, jejich významu a jejich užívání)

- –teorie vědy (= teorie metody speciálních věd).

- ■Praktická filosofie (= nauka o lidském jednání a tvorbě)

- –etika (= nauka o morálně relevantním jednání a jeho normách)

- –poietika (= nauka o tvořivé činnosti, zhotovování; sem patří estetika jakožto filosofie umění, ale také filosofie techniky).

Tyto základní disciplíny jsou obklopeny takzvanými genitivními filosofiemi (filosofie něčeho…). Každá dílčí oblast zkoumaná speciální vědou potřebuje filosofickou reflexi, která zprostředkovává mezi touto oblastí a základními disciplínami. Protože filosofie je základní a univerzální věda (1.5.2 a 1.5.3), neexistuje žádná dílčí oblast lidského poznání a jednání, jež by nemohla být tématem filosofického uvažování. Pohled do obsahu této knihy dává jistý přehled o rozmanitosti filosofických témat.

Krátké objasnění vyžaduje starý název metafyzika. Je prý (to se samozřejmě také popírá) původu knihovnického. Když se rozdělovaly spisy Aristotela, byly knihy, které stály v řadě za (řec. meta) knihami fyziky, nazvány metafyzikou. Označení brzy nabylo hlubšího významu: Metafyzika je nauka o tom, co je základem fyzického jsoucna. Potud je Aristotelova metafyzika první vědou vůbec a zahrnuje ontologii a teologii.

Při členění filosofické propedeutiky vycházíme z platónského trojúhelníku. Nejprve se budeme zabývat filosofií bytí (2), která zaujímala v předmoderním myšlení přední místo. V návaznosti na novověký obrat k subjektu se budeme věnovat filosofii Já (3). Pod titulem třetí směr vyložíme přístup filosofie ducha (4). V další části následuje uvedení do logiky a teorie věd (5). Na to navazuje filosoficko-antropologická část Člověk (6). Pak se budeme věnovat praktické filosofii, etice (7), a úvod do filosofie uzavřeme filosofickou teologií: Bůh (8).

2Filosofie Bytí

Filosofie vychází z každodenní zkušenosti (1.3) a ptá se na podmínky možnosti zkušenosti (1.4.1.3). Filosofická kritika zkušenosti (1.5) ukazuje, že empirické předpokládá neempirické (1.8.2). Na platónském trojúhelníku (1.8.3) jsme viděli tři směry, jimiž filosofie vychází ze zkušenosti, když se ptá na její neempirické podmínky. Ve filosofickém tázání jsme rozlišili směr filosofie bytí, směr filosofie Já a směr filosofie ducha (1.8.5).

V této kapitole se budeme zabývat filosofií bytí. Nazývá se také ontologií (on = řec. jsoucno). Oč tu jde? Svět je pro nás odkryt v každodenní zkušenosti. Filosofická kritika zkušenosti (1.8.2) však ukazuje, že svět, který se jeví našim smyslům, je svět jevů. Rozdíl mezi bytím a zdáním přivedl již Platóna k otázce: Co je základem jevů? Co je vlastní bytí, jež se jeví a ukazuje v jevech? Vycházíme tedy z našeho každodenního, jazykově používaného „bytí u světa“ (Heidegger) a ptáme se na skutečnost, na níž se zakládá. Jak musí být skutečnost ustavena, aby toto jazykově prožívané „bytí ve světě“ bylo možné?

Ontologie se neptá na to či ono jsoucno či oblast jsoucna, ale na jsoucno vůbec neboli na jsoucno jakožto jsoucno. Prokazuje se tím jako základní (1.5.2) a univerzální věda (1.5.3). Aristotelés, který je zakladatel ontologie a rozhodujícím způsobem ji zformoval, definuje ontologii jako první vědu:

Jest druh vědy, jež zkoumá jsoucno jako jsoucno a to, co mu o sobě náleží. Tato věda není totožná se žádnou takzvanou vědou zvláštní. Neboť žádná jiná věda nepojednává obecně o jsoucnu jako jsoucnu, nýbrž každá si z něho vybere určitou část a zkoumá určení, jež jí náležejí, jako například vědy matematické. (Met. IV, 1, 1003 a)

Přitom je třeba si uvědomit, že v jistém zcela určitém smyslu je ontologická reflexe nutně jednostranná. Filosofie bytí a filosofie Já se vzájemně předpokládají a obě mimoto souvisejí s problematikou filosofie ducha (1.8.5). My začínáme ontologickou reflexí proto, že je to první hlavní směr, který si filosofování naší tradice osvojilo.

V antické a středověké filosofii zaujímaly ontologické problémy přední místo. Ontologie měla důležitou úlohu také ve filosofii osvícenství a v německém idealismu (především u Schellinga a Hegela). Současná filosofie se otázkami filosofie bytí zabývá méně intenzivně. Ale filosofická propedeutika má uvádět do problémů celého filosofického diskurzu, a proto je nutné, aby uváděla i do významných motivů, které se současnému filosofování jeví jako méně aktuální. Nejsou nikterak překonány, jen nejsou v této době ve středu zájmu.

Aktuální nové přístupy v ontologickém myšlení byly rozvinuty především v rámci analytické filosofie (4.4). Dobré uvedení do analytické ontologie podávají Runggaldier/Kanzian. Poukazují zvláště na naturalisticko-novopozitivistické (4.4.3) koncepce R. Carnapa a W. v. O. Quina, na fenomenologický (3.4.1) přístup R. M. Chischolma a na deskriptivní metafyziku P. F. Strawsona.

2.1Vlastní a nevlastní jsoucno

V naší každodenní zkušenosti se setkáváme s nejrůznějšími věcmi. Spolu s jazykem se učíme pokládat určité komplexy fenoménů (jevů) za věci a označovat je jako věci. Mluvíme o stromech, domech, autech, horách, brýlích, lidech, mořích, knihách a mracích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úvod do filosofie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.