Copyright © 2010 by Dragonsteel Entertainment, LLC

Translation © 2012 by Milena Poláčková

Cover © 2010 by Michael Whelan

Interior illustrations by Isaac Stewart, Ben McSweeney, and Greg Call

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-427-7

Věnováno Emily, která je příliš trpělivá,

příliš vlídná

a příliš skvělá při výměně názorů.

Ale snažil jsem se.

První pracovní verzi knihy Cesta králů jsem dokončil v roce 2003, ale pracovat na částech knihy jsem začal koncem 90. let. Některé souvislosti sahají dokonce ještě hlouběji. Takhle dlouho nevznikala žádná z mých knih. Tento román jsem budoval víc než desetiletí. A tak není divu, že se na něm podílela spousta lidí. Není možné uvést je všechny – tak dobrou paměť prostě nemám. Jsou však mezi nimi prvoligoví hráči, kterým bych chtěl poděkovat především.

První z nich je moje žena Emily, které je kniha věnována. Vydala ze sebe hodně, aby mohla tato kniha spatřit světlo světa. Znamenalo to nejen číst rukopis a dávat různé rady, ale také na delší dobu oželet manžela, když zrovna psal. Kdyby někdo z vás čtenářů měl možnost se s ní setkat, poděkování by nezaškodilo. (Má ráda čokoládu.)

Jako obvykle na románu nechali kus práce můj redaktor a manažer – Moshe Feder a Joshua Bilmes. Zvláště Moshe, který nedostává zaplaceno, když mu autoři podsouvají monstrozity o bezmála půl milionu slovech. Přesto román redigoval bez jediného slova odporu. Díky jeho neocenitelné pomoci dostal román podobu, kterou máte před sebou. A jeho zásluhou také zkontroloval F. Paul Wilson scény s lékařskou tématikou – k jejich velkému prospěchu.

Speciální poděkování dále zasluhuje Harriet McDougalová, jedna z největších redaktorek naší doby, která ze své dobré vůle provedla korekturu a úpravy řádek. Příznivci Kola času ji znají jako osobu, která objevila, redigovala a vzala si Roberta Jordana. Mimo Kolo času se v poslední době redaktorské práci příliš nevěnuje, a tak je pro mě velkou poctou a vyznamenáním, že se na této knize podílela. Díky zaslouží i Alan Romanczuk, který pracoval s ní.

V nakladatelství Tor Books zaslouží poděkování za pomoc Paul Stevens. Byl naší styčnou osobou a udělal obrovský kus práce. Moshe a já jsme měli štěstí, že nám byl k dispozici. Jinak nám velmi pomohla Irene Gallová – výtvarná redaktorka, vždy nápomocná a trpělivá v každém jednání s dotěrným autorem, který měl na výtvarnou stránku knihy nesmyslné požadavky. Velké díky patří Justinu Golenbockovi, Gregu Collinsovi, Karlu Goldovi, Nathanu Weaverovi, Heather Saundersové, Meryl Grossové a celému týmu nakladatelství Tor. Dot Linová, která byla až do vydání této knihy mou tiskovou mluvčí (a která teď pracuje na tom, aby získala pár písmen navíc za své jméno), poskytla neocenitelnou pomoc nejen ve styku s veřejností, ale také svými radami a získáváním příznivců v New Yorku. Děkuju za všechno.

A když už mluvíme o výtvarné stránce, jistě si všimnete, že výtvarna je v této knize mnohem víc, než je v epické fantasy obvyklé. Je to zásluha mimořádné práce Grega Calla, Isaaca Stewarta a Bena McSweeneyho. Věnovali tomu obrovské úsilí a svoje návrhy mnohokrát přepracovávali do dokonalejší podoby. Benovo zpracování Šalánina skicáku je krásným skloubením mých nejlepších představ s jeho uměleckou interpretací. Isaac, který ilustroval romány ze série Mistborn, daleko předčil to, co se od něho čekalo. Pro tento román byla příznačná práce po nocích a šibeniční termíny. Za to zasluhuje velké uznání. (Je autorem ikon jednotlivých kapitol, map a barevných závěrečných stran a listů z Navanina zápisníku, kdybyste to chtěli vědět.)

Jako obvykle mi velmi pomohli mí studenti tvůrčího psaní a společně s nimi pár dalších čtenářů. Bez pořadí to je Karen Ahlstromová, Geoff a Rachel Biesingerovi, Ethan Skarstedt, Nathan Hatfield, Dan Wells, Kaylynn ZoBell, Alan a Jeanette Laytonovi, Janci Olds, Kristina Kuglerová, Steve Diamond, Brian Delambre, Jason Denzel, Michelle Trammelová, Josh Walker, Chris King, Austin a Adam Husseyovi, Brian T. Hill a ten Ben, kterému vždycky zkomolím jméno. Určitě jsem na někoho zapomněl. Jste všichni skvělí, lidičky. Dal bych vám Střepkord, kdybych mohl.

No, poděkování už nabírá epický rozsah, ale pořád jsou tu ještě další, které musím jmenovat. Tato slova píšu přesně rok potom, co jsem si najal za osobního asistenta nepostradatelného Petera Ahlstroma. Za osobního asistenta, redakční pravou ruku a přídavný mozek. Když budete procházet poděkování v ostatních mých knihách, vždycky ho tam najdete. Je to můj starý přítel a letitý rádce. Mám obrovské štěstí, že ho teď můžu mít na plný úvazek. Dnes vstával ve tři ráno, aby dokončil poslední korekturu. Až se s ním někdy dáte do řeči, kupte mu cihlu sýra.

Stejně tak by bylo opomenutím, kdybych nepoděkoval Tomu Dohertymu, jehož zásluhou tahle kniha prošla. Je to díky tomu, že věří tomuto projektu a že se dokázal smířit s tím, že je tak dlouhá. A také díky tomu, že na jeho osobní telefonát se Michael Whelan uvolil udělat obálku. Tom mi věnoval asi víc, než si zasloužím. Tohle je kniha (s tou nabubřelou délkou a množstvím ilustrací), před jakými nakladatelé utíkají, co jim nohy stačí. A důvodem, proč Tor systematicky tyhle hrozné knihy vydává, je právě tenhle člověk.

A na závěr ještě zmínku o úžasné obálce Michaela Whelana. Pro ty, kteří o tom ještě neslyšeli: začal jsem číst fantasy (opravdu jsem začínal jako čtenář) jako dospívající kluk právě díky obálkám Michaela Whelana. On má totiž unikátní schopnost vystihnout duši knihy obrazem. Vždycky jsem věděl, že knize s jeho obálkou můžu věřit. A snil jsem o tom, že bych měl jednou jeho obraz na obálce své knihy. Bylo to tehdy něco nedostižného.

Nakonec se to stalo – a u knihy mého srdce, na které jsem pracoval tak dlouho. Je to pro mě velká čest.

Prolog k Archivu Bouřné záře

Kniha první: Cesta králů

Prolog: Zabít

Část první: Nahoře nad tichem

Intermezza

Část druhá: Bouře osvětlující

Intermezza

Část třetí: Umírající

Intermezza

Část čtvrtá: Osvětlení bouří

Část pátá: Ticho nahoře

Epilog: Nejcennější

Ars Arcanum

Mapa Rošáru

Mapa Nedobytých hor a Aletkaru

Šalánin skicák: Létající úhoři

Plánek skladiště dřeva

Šalánin skicák: Čaly

Mapa Roztříštěných planin

Aletský válečný kodex

Mapa vojenských táborů

Obraz historického velekorýše

Mapa Kharbrantu

Mapa Čtyř měst – Kabsalův důkaz

Šalánin skicák: Břidličník

Šalánin skicák: Sekerníci

Historie lidstva

Šalánin skicák: Skalní pupeny

Navanin zápisník: První

Šalánin skicák: Rostliny

Navanin zápisník: Druhý

Detail planiny Věž

Reliéf Nalan’Elina

Kalak přešel hřeben skaliska, zavrávoral a zastavil se před umírajícím hromoštěpem. Obrovitá kamenná nestvůra ležela na boku, žebrovité výběžky na hrudi měla polámané a roztříštěné. Z žulových ramenou jí vyrůstaly nepřirozeně dlouhé končetiny. Hluboké červené skvrny místo očí na klínovité hlavě vypadaly jako stvořené ohněm planoucím kdesi hluboko v kameni. Postupně pohasínaly.

I po těch stoletích se Kalak při pohledu na hromoštěpa z takové blízkosti zachvěl. Ruku mělo to monstrum stejně dlouhou, jako je člověk vysoký. Takovéhle ruce už ho jednou zabily a nebylo to nic příjemného.

Jistě, umírat není nikdy příjemné.

Obešel stvůru a opatrně našlapoval přes bojiště. Pláň byla samé kamení a skalisko, kolem něho se tyčily sloupovité skály a zem byla posetá těly. Rostliny tu téměř nerostly.

Skalnaté hřebeny a pahorky byly samá puklina a šrám. Některé byly roztříštěné nebo z nich byly vyražené kusy kamene. To byla místa, kde se utkali Silovazi. Méně často míjel popraskané výmoly zvláštního tvaru, z nichž se vytrhli hromoštěpi, aby se přidali k bitvě.

Mnoho těl bylo lidských. Ale mnoho jiných. Na zemi se mísily kaluže krve. Červená, oranžová, fialová. I když se žádné z těl kolem něho nehýbalo, do prostoru se rozléhaly neurčité zvuky. Bolestné sténání, zoufalé výkřiky. Nevypadaly jako zvuky vítězné bitvy. Nad porostem, který se přece jen tu a tam vyskytl, a nad hromadami doutnajících těl se vznášel kouř. Místy doutnal i kámen. Prachonoši vykonali své.

Ale já jsem přežil, pomyslel si Kalak, dal si ruku na srdce a pospíchal na místo, kde se měli setkat. Tentokrát jsem opravdu přežil.

Bylo to nebezpečné. Když zemřel, poslali ho zpátky. Neměl na vybranou. Když přežil Prokletí, předpokládalo se, že se vrátí také. Zpátky na to místo, kterého se děsí. Na to místo bolesti a ohně. Co kdyby se prostě rozhodl… že tam nepůjde?

To jsou nebezpečné myšlenky. Možná až zrádcovské myšlenky. Přidal do kroku.

Místo, kde se měli setkat, bylo ve stínu velké skalní formace. Byla to jakási věž čnějící proti obloze. Jako obvykle se jich na tom všech deset dohodlo ještě před bitvou. Kdo přežije, přijde sem. Kupodivu na něho čekal jen jeden. Jezrien. To všichni ostatní zemřeli? Možné to je. Tentokrát byla bitva zuřivá. Jedna z nejhorších. Nepřítel byl čím dál houževnatější.

Ale ne. Kalak vstoupil pod věž a zamračil se. Hrdě tam stálo sedm skvostných mečů zapíchnutých špičkou do kamene. Každý z nich byl uměleckým dílem, zdobený glyfy a vzory. Každý meč poznal. Kdyby jejich majitelé zemřeli, Čepele by zmizely.

Tyto meče byly mocné zbraně, ještě mocnější než Střepkordy. Byly vzácné. Unikátní. Jezrien stál u kruhu mečů a díval se směrem na východ.

„Jezriene?“

Postava v bílo-modrém se k němu otočila. I po těch stoletích vypadal Jezrien mladě, jako sotva třicátník. Krátkou černou bradku měl upravenou, jen jeho kdysi úhledné oblečení bylo očouzené a potřísněné krví. Otočil se ke Kalakovi a založil ruce za zády.

„Co se děje, Jezriene?“ zeptal se Kalak. „Kde jsou ostatní?“

„Odešli.“ Jezrienův hlas byl klidný, hluboký, majestátní. I když už stovky let nenosil korunu, jeho vystupování bylo stále královské. Vždycky si věděl rady. „Je to skoro zázrak. Tentokrát umřel jen jeden z nás.“

„Talenel,“ řekl Kalak. Jeho meč jako jediný postrádali.

„Ano. Zemřel, když hájil přechod přes severní vodní kanál.“ Kalak přikývl. Taln měl tendenci vybírat si zdánlivě beznadějné boje a vítězit v nich. A taky měl tendenci přitom zemřít. Už bude asi touhle dobou zpátky. Tam, kam chodili mezi Spouštěmi. V tom místě, které je horší než zlý sen.

Kalak cítil, že se třese. Odkdy je takhle slabý? „Jezriene, já se tentokrát nemůžu vrátit.“ Šeptal. Udělal krok dopředu a chytil Jezriena za ruku. „Nemůžu.“

Cítil, jak se v něm při tom doznání cosi zlomilo. Jak už je to dlouho? Staletí, možná tisíciletí utrpení. Bylo to tak těžké vytrvat. Ty ohně, ty háky, když se člověku každý den znovu a znovu zarývaly do těla. Leptaly mu kůži, spalovaly tuk a pronikaly až na kost. Jako by cítil ten pach. Všemohoucí, on to cítí!

„Nech tu meč,“ odpověděl Jezrien.

„Cože?“

Jezrien pokynul ke kruhu mečů. „Byl jsem vybrán, abych na tebe počkal. Nebyl jsem si jistý, jestli jsi přežil. Bylo… učiněno rozhodnutí. Je čas ukončit Úmluvu přísahy.“

Kalaka polila hrůza. „Co to ale způsobí?“

„Išar věří, že dokud je mezi námi jeden, kdo je Úmluvou přísahy vázán, může to stačit. Máme šanci ukončit ten cyklus období Spouští.“

Kalak se podíval nesmrtelnému králi do očí. Vlevo vedle nich doutnala hromádka a vycházel z ní černý kouř. Zezadu se táhlo děsivé sténání umírajících. V Jezrienových očích viděl Kalak utrpení a smutek. Možná i strach. Člověka, který visí ze skály na niti.

Všemohoucí tam nahoře, pomyslel si Kalak. Už jsi jistě taky vyčerpaný. Už byli všichni.

Kalak se vrátil a odešel stranou, kde nad část bojiště vyčníval nízký převis.

Na zemi bylo příliš mnoho mrtvol a mezi nimi chodili živí. Muži v primitivním oblečení, v ruce kopí s bronzovými hlavicemi. Mezi nimi byli lidé s lesklými štíty. Kolem prošla skupinka mužů, čtveřice v potrhaných kůžích se připojila k majestátní postavě v krásném a složitě zdobeném stříbrném krunýři. Byl to zvláštní kontrast.

Jezrien se postavil vedle něho.

„Oni v nás vidí bohy,“ šeptal Kalak. „Spoléhají se na nás, Jezriene. Mají už jenom nás, nic víc.“

„Mají Paprsky. To stačí.“

Kalak zakroutil hlavou. „To je nespojí. Přijde nepřítel a najde si cestu. Dobře to víš.“

„Možná.“ Král Heraldů už žádné další vysvětlení nepodal.

„A Taln?“ zeptal se Kalak. Spálené maso. Oheň. Všude jenom samá bolest…

„Je pořád lepší, když trpí jeden, než kdyby trpělo deset,“ odpověděl mu šeptem Jezrien. Vypadal tak chladně. Jako stín. Jako když na někoho opravdového a poctivého dopadne světlo a teplo a vrhne za něj černý stín. Imitaci.

Jezrien se vrátil ke kruhu mečů. V ruce se mu z mlhy zhmotnil jeho vlastní Střepkord, ještě mokrý po kondenzaci. „Je rozhodnuto, Kalaku. Půjdeme každý svou cestou a už se navzájem nebudeme hledat. Naše Kordy musí zůstat tady. Úmluva přísahy končí.“ Zvedl meč a vrazil jej do kamene k ostatním sedmi.

Jezrien zaváhal, podíval se na meč, potom sklonil hlavu a otočil se. Jako by se styděl. „Zvolili jsme si svůj úděl dobrovolně. Tak si můžeme zvolit i to, kdy skončí.“

„Co řekneme lidem, Jezriene?“ zeptal se Kalak. „Co si o dnešním dni pomyslí?“

„To je prosté,“ poznamenal Jezrien a odcházel. „Řekneme jim, že definitivně zvítězili. Taková malá lež. Kdoví, třeba se ukáže, že to ani lež nebyla.“

Kalak se díval za Jezrienem, jak odchází přes spáleniště. Nakonec zhmotnil svůj Střepkord a zapíchl ho do kamene mezi ostatních osm. Otočil se a odcházel opačným směrem než Jezrien.

Přesto se neubránil, aby se nepodíval na kruh zabodnutých mečů s jedním prázdným místem. Tam, kam patřil desátý meč.

Toho, kdo je ztracen. Koho opustili.

Odpusť nám, pomyslel si Kalak a odešel.

„Láska člověka je chladná jako horský potok jen tři kroky od ledu. Patříme Jemu. Bouřepánu… ano, jemu. Už jen tisíc dní a přijde Věčná bouře.“

Získáno prvního dne týdne palah měsíce šaš roku 1171, jednatřicet vteřin před smrtí. Dotyčná byla tmavooká těhotná žena ve středních letech. Dítě nepřežilo.

Szet-syn-syn-Vallano, Nepodstatný ze Šinovaru, byl ten den, kdy se chystal zavraždit krále, celý v bílém. Bílé oblečení patřilo k tradici Paršendů, která mu byla cizí. Udělal však, co po něm páni chtěli, a žádné vysvětlení od nich nežádal.

Seděl v rozlehlé kamenné místnosti, rozpálené od velkých ohňů, které vrhaly oslnivé světlo na všechny, kteří tu hýřili, až se jim při tanci a pití, křiku a zpěvu a tleskání po kůži kutálely kapky potu. Pár jich popadalo na zem s rudými tvářemi, když už je bouřlivé veselí zmohlo a ukázalo se, že jejich žaludky jako měch na víno neobstojí. Vypadali jako mrtví, aspoň dokud je pár přátel neodneslo z hodovní síně do připravených postelí.

Szet se nekolébal v rytmu bubnů, nepopíjel safírové víno a odolal tanci. Seděl na lavici vzadu jako nenápadný služebník v bílém. Málokterý z hostů, kteří tu tak bouřlivě oslavovali podepsání dohody, si ho všiml. Byl to jen sluha a Šinů si nikdo nevšímá. Tady na východě byli Szetovi lidé pokládáni za neškodné a poddajné. V zásadě to byla pravda.

Bubeníci začali bubnovat nový rytmus. Jejich údery Szetem otřásaly jako čtveřice tlukoucích srdcí pumpujících po celé místnosti neviditelnou krev. Szetovi páni – které civilizovanější království ponížila na barbary – seděli u zvláštních stolů. Byli to lidé s tmavou pletí, červeně mramorovanou. Říkalo se jim Paršendi a byli příbuzní poddajnějším služebnickým kmenům, kterým se skoro na celém světě říkalo paršové. Sami si kupodivu Paršendi neříkali, tak je pojmenovali Aleti. To jméno znamenalo něco jako „myslící paršové“. Nikdo to však nebral jako nijak ponižující.

Paršendi přivedli hudebníky. Plavoocí Aleti byli zprvu váhaví. Bubny pro ně byly nástrojem obyčejných tmavookých lidí. Jenže víno dokáže zakalit tradici i smysl pro uměřenost, a tak Aleti tou dobou už podlehli bujarému tanci a zábrany byly ty tam.

Szet vstal a začal se prodírat místností. Hýří se už dost dlouho. Dokonce i král odešel už před hodinou. Mnoho lidí však stále ještě oslavovalo. Cestou musel Szet překročit Dalinara Kholina – králova vlastního bratra – který se opilý sesunul na malý stolek. Tento stárnoucí, ale stále silný muž odháněl všechny, kdo by mu chtěli pomoct do postele. Kde je Jasna, králova dcera? V otcově nepřítomnosti řídil hostinu od vysokého stolu jeho syn Elhokar. Právě byl zabraný do hovoru se dvěma muži – snědým Azišem se zvláštní světlou skvrnou na tváři a s aletsky vypadajícím mužem, který se neustále ohlížel přes rameno.

Králova společnost nebyla důležitá. Szet se držel daleko od následníka, plížil se podél stěn kolem bubeníků. Kolem hlav jim poletovali hudební spreni. Vypadali jako vlající průsvitné stuhy. Když Szet obcházel hudebníky, všimli si ho. Už brzy půjdou. Společně s ostatními Paršendy.

Nevypadali dotčeně. Ani rozzlobeně. A přesto během pár hodin poruší dohodu. Nedávalo to smysl. Ale Szet se na nic neptal.

Na konci místnosti míjel řady stálých azurových světel vycházejících z místa, kde se stěna stýkala s podlahou. Byly tam zasazeny safíry naplněné Bouřnou září. Znesvěcení. Jak můžou lidé z těchto zemí používat něco tak posvátného jako obyčejné světlo? A ještě hůř, aletští badatelé už jsou prý na prahu objevu, jak vytvářet nové Střepkordy. Szet doufal, že je to jen vychloubání. Zbožné přání. Protože kdyby k tomu skutečně došlo, změnilo by to celý svět. Vyprávělo se to mezi lidmi všech zemí – od dalekého Thajlenahu až po vysoký Jah Keved – jako aletské pohádky dětem.

Tihle Aleti měli něco do sebe. I když byli opilí, měli svou přirozenou důstojnost. Byli vysocí a urostlí, muži chodili oblečení v tmavých hedvábných kabátcích bohatě zdobených zlatem a stříbrem, které se po stranách zapínaly na knoflíky. Každý v tom vypadal jako generál na bojišti.

Ženy se oblékaly ještě honosněji. Nosily okázalé hedvábné šaty, těsně přiléhavé, v pestrých barvách, které vynikly v kontrastu s temnými odstíny oblečení mužů. Levý rukáv měly šaty vždycky delší než pravý, až překrýval ruku. Byl to výraz staré aletské cudnosti.

Jasně černé vlasy nosily spoutané na temeni hlavy, buď ve složitých ornamentech složených z jednotlivých pramenů, nebo jen jako volnou kupku. Často byly propletené zlatými stuhami nebo ozdobami s drahými kameny, které planuly Bouřnou září. Nádherné… bylo to znesvěcení, ale bylo to nádherné.

Szet odešel z hodovní síně. Hned vedle míjel vchod na žebrácký hodokvas. Podle aletské tradice se souběžně s hostinou pro krále a jeho hosty konala vedle hostina pro nejchudší obyvatele města. Ve dveřích se právě s přihlouplým úsměvem ve tváři – buď po víně, nebo z mdlé mysli, to Szet nedokázal posoudit – sesul na zem muž s dlouhou černošedou bradkou.

„Viděl jste mě?“ zeptal se neartikulovaně. Potom se začal smát a cosi blábolit a sáhl po měchu s vínem. Takže to přece bylo z pití. Szet se protáhl kolem něho a šel dál okolo řady soch znázorňujících Desatero Heraldů staré vorinské víry. Jezerezáš, Iši, Kelek, Talenelát. Počítal jednoho po druhém a zjistil, že jich je jenom devět. Jeden chyběl a to bylo podezřelé. Proč dali pryč Šalašovu sochu? Král Gavilar byl pověstný svou oddaností vorinské víře. Podle některých až přehnanou oddaností.

Tady se chodba stáčela doprava a vedla po obvodu klenutého paláce. Byli na králově podlaží, o dvě patra výš, obklopeni kamennými zdmi a kamenným stropem i podlahou. To bylo znesvěcení. Na kámen se nešlape. Ale co mu zbývá? Je Nepodstatný. Udělá, co mu páni poručí.

Dnes to znamenalo obléct se do bílého. Do volných bílých kalhot, uvázaných v pase šňůrou, a volné košile s dlouhým rukávem splývající přes ně, vpředu otevřené. Bílé oblečení pro vraha patřilo k paršendským tradicím. I když se Szet neptal, jeho páni mu vysvětlili proč.

Bílá jako znak odvahy. Bílá jako kontrast k temnotě. Bílá jako varování.

Protože když se chystáte někoho zavraždit, má právo vidět vás přicházet.

Szet zabočil doprava a vydal se chodbou rovnou ke královým pokojům. Na stěnách hořely pochodně. Jejich světlo bylo mdlé – jako řídká polévka po vydatné hostině. Kolem pochodní tančili malí ohniví spreni. Vypadali jako hmyz, jehož tělo tvoří jen světlo. Szet sáhl do vaku pro světlo, ale potom zaváhal, když před sebou zahlédl další modré osvětlení. Na stěně visely dvě lampy naplněné Bouřnou září v jasných safírech. Szet došel až k jedné z nich, natáhl ruku a přikryl jí kámen ve skleněné kouli lampy.

„Ty tam!“ ozvalo se aletsky. Na křižovatce chodeb stáli dva strážci. Dvojitá stráž, protože ten večer byli v Kholinaru divoši. Pravda, tito divoši by už dnes měli být spojenci. Ale spojenectví je křehká věc.

Tohle nevydrží ani hodinu.

Szet se podíval na stráže. Blížily se k němu. Muži byli ozbrojeni kopími. Nebyli to plavoocí, tudíž měli zakázané meče. Na těle měli malované červené krunýře a na hlavách zdobené helmy. Mohli být sice temnoocí, ale byli to významní občané města s váženým postavením v královské gardě.

První ze strážců udělal pár kroků dopředu a mávl kopím. „Odstup. Tady nemáš co pohledávat.“ Měl tmavou aletskou pleť a řídký knír podél celých úst, který dole přecházel v bradku.

Szet se nepohnul.

„No tak?“ vykřikl strážce. „Na co čekáš?“

Szet se zhluboka nadechl a nasál do sebe Bouřnou záři. Proudila do něho ze dvou safírových lamp na stěnách a pronikala do jeho nitra, jako by ji inhaloval, bouřila mu v těle. V chodbě se najednou setmělo a zahalil ji stín, jako když vrcholek kopce zahalí průsvitný mrak.

Szet v sobě cítil teplo Záře, její neklid, jako by mu přímo do žil vjela bouře. Její síla byla osvěžující, ale nebezpečná. Nutila ho k činu. K pohybu. K útoku.

Zadržel dech a soustředil se na Záři. Stále cítil, jak mu uniká. Bouřná záře se dá udržet jen chvilku, nanejvýš pár minut. Uniká ven, protože lidské tělo je příliš porézní a neudrží ji. Slyšel, že Pustonoši ji prý dokážou udržet dlouho. Ale existují vůbec? Jeho trest nasvědčoval tomu, že neexistují. Jeho čest potřebovala, aby existovali.

Szet, plný posvátné energie, se vrhl proti strážcům. Všimli si, že z něho uniká Záře, z těla mu vycházely její obláčky jako světélkující kouř. Velitel stráže vytřeštil oči a potom se zamračil. Szetovi bylo jasné, že ještě nikdy nic takového neviděl. Pokud si dobře pamatuje, zabil každého, kdo chodí po kameni, který viděl, co umí.

„Co je vám? Co… kdo jste?“ Ze strážcova hlasu se ztrácela jistota. „Duch nebo člověk?“

„Co je mi?“ zeptal se Szet šeptem a ze rtů mu uniklo trochu Záře. Podíval se za strážce dál do chodby. „Je mi… to líto.“

Szet mrkl a šlehem sebou mrštil do vzdáleného bodu na chodbě. Záře v něm vzkypěla jako výbuch a mrazila mu kůži a země pod nohama ho v tu chvíli přestala přitahovat. Místo toho ho okamžitě přitáhlo ono vzdálené místo na chodbě – jako by pro něj v tu chvíli gravitace nevycházela zdola, ale právě odtud.

To byl základní šleh, první ze Tří šlehů. Umožňoval mu manipulovat se silou, která člověka přitahuje k zemi – ať je to cokoliv – spren, nebo bůh. Pomocí šlehů mohl člověka nechat přitáhnout k jakémukoli jinému povrchu jakýmkoli směrem.

Ze Szetovy perspektivy teď byla chodba hlubokou šachtou, kterou padal, a stráže stály po jejích stranách. Oba muži byli šokováni, když je Szet zasáhl nohama do obličeje a srazil je k zemi. Stále z něho unikala Záře. Podlaha chodby se vrátila dolů a on dopadl na nohy mezi oba strážce. Oblečení mu praskalo a odletovaly z něj kousky ledu. Vstal a začal zhmotňovat Střepkord.

Jeden ze strážců šátral po zbrani. Szet se podíval nahoru a rukou sáhl dolů a dotkl se strážcova ramene. Soustředil se na bod nad sebou a vysílal Záři ze svého těla do strážce. Potom jím šlehem mrštil do stropu.

Strážce vyjekl hrůzou, když se mu svět obrátil vzhůru nohama. Vycházela z něho Záře. Narazil do stropu a upustil zbraň. Na kopí šleh nepůsobil a spadlo na zem vedle Szeta.

Zabít. Nejtěžší hřích. Přesto tam Szet stál, Nepodstatný, svatokrádežně kráčející po kameni, který použili na stavbu. A tím to neskončí. Jako Nepodstatný má zakázáno ukončit jen jediný život.

Svůj.

Po deseti úderech srdce se mu zhmotněný Střepkord objevil v připravené ruce a mohl jej sevřít. Zhmotnil se, jako by vznikl kondenzací páry, po celé délce kovového ostří se perlily kapičky vody. Byl dlouhý a tenký, špičatý na obou stranách, menší než obvykle. Szet se jím rozmáchl a nechal za sebou rýhu v kamenné podlaze a díru v krku druhého strážce.

Střepkord zabíjel zvláštním způsobem. Jako vždycky. I když dokázal snadno rozetnout kámen, ocel nebo cokoliv neživého, zamlžil se, když přišel do styku s lidským tělem. Prošel strážci krkem, aniž by na něm nechal jedinou stopu. Ale ve chvíli, kdy do těla pronikl, se strážci vzňaly a vyhořely oči. Zčernaly a seschly a strážce se skácel mrtev k zemi. Střepkord lidské tělo nepořezal. Poškodil lidskou duši.

První strážce u stropu zalapal po dechu. Podařilo se mu postavit se, i když stál na stropě vzhůru nohama. „Střeponoš!“ vykřikl. „Střeponoš přepadl královu chodbu! Do zbraně!“

Konečně, pomyslel si Szet. Stráže sice nepochopily, co dělal s Bouřnou září, ale Střeponoše poznaly.

Szet se sehnul a zvedl spadlé kopí. Přitom povolil dech, který zadržoval od chvíle, kdy nasál Záři. Dokud ji měl v sobě, nemusel dýchat. Jenže v těch dvou lampách jí mnoho nebylo, takže se brzy potřeboval nadechnout. Jakmile dech povolil, Záře unikala rychleji.

Opřel kopí tupou stranou o kamennou podlahu a zvedl hlavu. Strážce nad ním přestal křičet a vytřeštil oči, když mu začala košile klouzat z těla dolů, jak se gravitace pomalu vracela zpět. Záře kolem jeho těla ubývala.

Podíval se dolů na Szeta. Na špičku kopí, která mu mířila přímo na srdce. U kamenného stropu se objevili fialoví spreni strachu.

Záře vyprchala. Padal dolů.

Vykřikl, když dopadl na kopí. Projelo mu hrudníkem. Szet nechal kopí upadnout i s tělem nabodnutým na jeho konci. Se Střepkordem v ruce zabočil do postranní chodby podle mapy, kterou si zapamatoval. Plížil se kolem rohu a přitiskl se ke stěně právě v okamžiku, kdy dorazila k mrtvému tělu další skupina strážců. Okamžitě začali křičet na poplach.

Instrukce měl jasné. Zabít krále a nechat se přitom vidět. Ať Aleti vidí, že přišel a co udělal. Ale proč? Proč Paršendi přistoupili na tuto dohodu, a přitom ještě v den jejího podepsání poslali vraha na krále?

Dál v chodbě svítily další kameny. Král Gavilar si potrpěl na okázalost a netušil, že tím Szetovi poskytuje zdroj síly pro jeho šlehy. To, co Szet dokázal, totiž celá tisíciletí nikdo neviděl. Historické záznamy o těch dávných dobách byly rozporuplné a legendy neuvěřitelně nepřesné.

Szet nahlédl zpátky do chodby. Jeden ze strážců si ho všiml, ukázal na něj a křičel. Szet se ubezpečil, že ho dobře viděli, a odplížil se pryč. Rozběhl se a cestou se zhluboka nadechl a nasál Záři z lamp. Tělo mu ožilo, běh se zrychlil a svaly mu překypovaly silou. Záře v jeho nitru divoce bouřila, v uších mu tepala krev. Bylo to hrozné a zároveň krásné.

Dvě schodiště na stejné straně. Otevřel dveře skladiště a na okamžik se zastavil – jen aby si ho stráže za rohem všimly. Potom skočil do místnosti. Připravil se na plný šleh, zvedl ruku a poručil Záři, aby se kolem ní shromáždila. Cítil napětí v kůži způsobené zářením. Potom se rozmáchl rukou ke dveřím. V jasném světle, které na ně vrhl, změnily barvu. Zabouchly se přesně v okamžiku, kdy dorazila stráž.

Bouřná záře držela dveře zavřené silou stočlenné armády. Plný šleh pevně spojoval předměty k sobě a pevně je držel, dokud Záře nevyprchala. Dosáhnout tohoto efektu trvalo déle – a Záře ubývala rychleji – než u základního šlehu. Klika dveří se otřásala a postupně začínalo praskat dřevo, jak na něj stráže narážely plnou vahou svých těl. Kdosi volal a žádal sekyru.

Szet přešel rychlými kroky na druhou stranu místnosti, kličkoval mezi přikrytým nábytkem, který tu byl uskladněný. Byl z drahého dřeva a červených textilií. Došel až k zadní stěně – duševně se připravil na to, že se dopustí dalšího znesvěcení – zvedl Střepkord a rozetnul temně šedý kámen. Kámen se řezal snadno; Střepkord dokázal rozetnout jakoukoliv neživou věc. Následovaly další dva řezy, kolmé, potom jeden podél podlahy. Vyřízl velký kus kamene. Zatlačil na něj rukou a vyslal do něj Záři.

Dveře za ním začínaly povolovat. Ohlédl se přes rameno, zaměřil se na ně a šlehl tímto směrem vyříznutým kusem kamene. Na oblečení mu krystalizovaly kousky ledu. Šlehnout něčím tak velkým vyžadovalo obrovské množství Záře. Bouře v jeho nitru se zmírnila na pouhý neklid.

Udělal krok stranou. Velký kámen se zachvěl a rozletěl se po místnosti. Normálně by nebylo možné s tak obrovskou hmotou hnout. Jeho vlastní váha by ho držela na kameni, který byl pod ním. Přesto tato váha teď snadno povolila. Změnila se gravitace a místo země ho přitahovaly dveře. S hlubokým skřípěním se kámen vysunul ze zdi a valil se vzduchem ke dveřím. Cestou porážel nábytek.

Vojáci konečně prolomili dveře a vrávoravě vpadli do místnosti přesně v tom okamžiku, kdy balvan vletěl do dveří.

Szet se otočil zády k ohlušujícímu křiku, který následoval společně s praskotem dřeva a lidských kostí. Skrčil se a prošel dírou ve zdi do další chodby.

Šel pomalu a nasával Záři z lamp, které cestou míjel. Dmýchal ji v sobě, až v něm znovu začínala bouřit. Lampy pohasly a chodba potemněla. Na jejím konci stály masivní dřevěné dveře. Když se k nim přiblížil, kolem zdí se objevili malí spreni strachu. Vypadali jako kuličky fialového slizu a táhlo je to ke dveřím. Přitahoval je strach na druhé straně.

Szet dveře otevřel a vešel do poslední chodby, která vedla přímo ke královým pokojům. Lemovaly ji vysoké červené keramické vázy. Po stranách dlouhého úzkého červeného koberce postávali nervózní vojáci. Byl červený jako potok krve.

Vojáci, ozbrojení kopími, nečekali, až k nim přijde blíž. Rozběhli se a zvedli zbraně. Szet máchl rukou ke straně a vyslal Záři ke dveřím. Použil třetí a poslední šleh, zpětný šleh. Fungoval opačně než ostatní dva typy. Nezpůsobil, že by dveře začaly vysílat Záři. Naopak okolní světlo nasávaly a vytvářely jakýsi zvláštní polostín.

Stráže vrhly kopí. Szet klidně stál, ruku na zárubni dveří. Zpětný šleh vyžadoval, aby byl s příslušným předmětem v neustálém kontaktu, ale nepotřeboval příliš mnoho Záře. Všechno, co se k němu přiblížilo – zvláště lehčí předměty – bylo přitahováno k cíli šlehu.

Kopí se točila ve vzduchu kolem Szeta a vrážela do dřevěného rámu dveří. Když cítil, že dopadla, vyskočil do vzduchu, šlehl sebou proti pravé stěně a s hlasitým plesknutím dopadl nohama na kámen.

Okamžitě se přeorientoval. Nevnímal, že stojí na zdi. Z jeho pohledu stáli na zdi vojáci a červený koberec se táhl mezi nimi jako dlouhá tapiserie. Rozběhl se chodbou a rozmáchl se Střepkordem, až setnul hlavu oběma mužům, kteří na něho vrhli kopí. Oči jim vzplanuly a padli mrtví na zem.

Ostatní strážce v chodbě ovládla panika. Někteří se ho snažili napadnout, jiní volali o pomoc, další před ním utíkali. Dělalo jim problém orientovat se a mířit na někoho, kdo visí na stěně. Szet jich několik setnul a potom vyskočil do vzduchu, stočil se a šlehl sebou zpátky na podlahu.

Dopadl na zem přímo mezi vojáky. Obklíčený ze všech stran, ale se Střepkordem v ruce.

Podle legend nosili před dávnými věky Střepkordy Rytíři Paprsku. Byl to dar od jejich boha, aby mohli bojovat proti nestvůrám z kamene a ohňů, vysokým mnoho metrů, jejichž oči žhnuly nenávistí. Pustonoši. Když měl nepřítel kůži tvrdou jako kámen, byla ocel k ničemu. Tehdy bylo potřeba zbraně od boha.

Szet vstal, volné bílé oblečení mu vlálo kolem těla. Pevně svíral čelisti, protože si byl vědom, že se opět dopouští hříchu. Rozmáchl se a zbraň se mu zaleskla ve světle pochodní. Švihal elegantními širokými tahy. Nejdřív tři a nakonec čtvrtý. Nemohl zavřít uši před křikem, který následoval, ani oči před tím, jak vojáci padají na zem. Popadali jako figurky, když je neopatrné dítě smete ze stolu. Jakmile se Střepkord dotkl lidské páteře, člověku shořely oči a zemřel. Když se dotkl jádra končetiny, zničil končetinu. Jeden voják od něho odklopýtal a z ramene mu bezvládně visela paže. Už ji nikdy nebude schopen ovládat a používat.

Szet odložil Střepkord a zůstal stát mezi mrtvolami se zuhelnatělýma očima. Tady v Aletkaru lidé často vyprávěli legendy o draze vykoupeném vítězství nad Pustonoši. Když však zařinčely zbraně, obrátilo se všechno zlé proti obyčejným vojákům a z lidského života se stalo laciné zboží.

Szet se otočil a šel dál. Nohama v měkkých pantoflích našlapoval po červeném měkkém koberci. Jeho Střepkord byl jako vždycky stříbrný a čistý. I když s ním člověk zabíjel, nikdy na něm nezůstaly stopy krve. To o něčem vypovídalo. Střepkord byl jen nástrojem – ten vinu za vraždu nenesl.

Dveře na konci chodby se rozletěly dokořán. Szet strnul. Ze dveří vyběhla skupinka vojáků a vedla muže v královském oblečení. Král se krčil, jako by se vyhýbal šípům. Vojáci byli v tmavě modrém, v barvách královské gardy. Nad mrtvolami se nijak nepozastavili. Byli připraveni na to, co dokáže Střeponoš. Otevřeli postranní dveře a postrčili do nich svého chráněnce. Několik jich vrhlo po Szetovi kopí a zmizelo.

Z králových pokojů vystoupila další postava. Byla oblečená v lesklém modrém brnění sestaveném ze vzájemně propletených plátů. Bylo jiné než obyčejné štíty. Nemělo nikde ve spojích vidět kůži. Tvořily ho pouze malé, složitě propletené plátky, které do sebe hladce zapadaly. Bylo krásné, protkávané po okrajích zlatými proužky. Helmu mělo zdobenou třemi liniemi ve tvaru malých křídel.

Střeplát, obvyklý doplněk Střepkordu. Postava, která ho měla na sobě, měla i meč – obrovský Střepkord dlouhý bezmála dva metry, stříbrný, zářivý, zdobený motivem plamenů, které vypadaly, jako by skutečně žhnuly. Zbraň stvořená k tomu, aby zabíjela temné bohy. Větší protějšek Střepkordu, který držel v ruce Szet.

Szet zaváhal. Tuhle zbraň neznal. Nikdo ho neupozornil, že by mohl bojovat proti takovému soupeři, a nikdo mu nedal dostatek času, aby se seznámil s tím, jaké kordy a štíty Aleti mají. Se Střeponošem se však musí utkat dřív, než vyrazí za králem. Nemůže si dovolit nechat takového soupeře za sebou.

Kromě toho by ho třeba ten Střeponoš mohl porazit a zabít a ukončit ten jeho mizerný život. Šlehy mu proti soupeři ve Střeplátu nebudou fungovat správně. Navíc soupeři toto brnění dodává sílu. Szetovi nedovolí čest, aby svou misi vzdal nebo aby se dobrovolně vydal na smrt. Kdyby mu však ta smrt přišla naproti, přivítá ji.

Střeponoš zaútočil. Szet sebou šlehl ke straně chodby, otočil se, vyskočil a dopadl na stěnu. Ohlédl se, Střepkord připravený v ruce. Střeponoš zaujal útočnou pozici, jednu ze šermířských poloh používaných tady na východě. Pohyboval se mnohem hbitěji, než by se v takovém brnění předpokládalo. Střepláty byly zvláštní. Byly stejně starodávné a stejně magické jako Střepkordy, které doplňovaly.

Střeponoš udělal výpad. Szet uskočil stranou a šlehl sebou proti stropu. Střeponošův Střepkord rozřízl zeď. Szet cítil rozechvělé vzrušení. Rozběhl se a zaútočil úderem svrchu. Mířil na Střeponošovu helmu. Muž se však přikrčil, klekl si na jedno koleno a Szetův Střepkord proletěl vzduchem a minul.

Szet uskočil dozadu, Střeponoš se proti němu rozmáchl a rozetnul strop. Szet žádný štít neměl a v tu chvíli na to nedbal. Jeho šlehy rušily kameny, které nabíjely Střeplát, musel se tedy rozhodovat obezřetně.

Střeponoš se otočil a Szet se rozběhl přes strop. Jak očekával, Střeponoš se znovu rozmáchl a Szet uskočil stranou a stočil se z jeho dosahu. Napřímil se a prudce se otočil a šlehl sebou zpátky na podlahu. Doskočil s obratem na zem na Střeponoše a vrazil Střepkord do jeho nechráněných zad.

Střeplát však měl jednu velkou výhodu. Blokoval zásahy Střepkordem. Szet soupeře zasáhl a vytvořil pavučinu tenkých linek na zádech jeho krunýře. Prasklinami začala unikat Záře. Střeplát se nezprohýbal, ani nerozlámal jako obyčejný kov. Szet by musel soupeře zasáhnout ještě aspoň jednou do stejného místa, aby pronikl skrz.

Střeponoš se vztekle otočil a Szet začal uskakovat, když se mu vrhl po nohou. V jeho nitru bouřila Záře a poskytovala mu mnoho výhod – především schopnost rychle se zotavit z drobných ran. Pokud by ho však Střepkord připravil o končetinu, Záře by mu nepomohla.

Obíhal Střeponoše a potom v jednu chvíli vyrazil dopředu. Střeponoš se znovu rozmáchl, ale Szet sebou v mžiku šlehl na strop, aby se jeho úderu vyhnul. Vyletěl do vzduchu a úder jej minul. Hned se zase vrátil na zem. Při doskoku Střeponoše zasáhl, ten se však rychle vzpamatoval, znovu se ohnal mečem a tentokrát Szet vyvázl jen o vlásek.

Střeponoš byl nebezpečně obratný. Mnoho Střeponošů se příliš spoléhalo na sílu svých zbraní. Tenhle byl jiný.

Szet vyskočil na stěnu a odtud dělal na Střeponoše krátké rychlé výpady, jako když útočí úhoř. Střeponoš ho odrážel rozmáchlými tahy mečem. Délka Střepkordu mu stačila na to, aby Szeta držel v bezpečné vzdálenosti.

Tohle už trvá moc dlouho! pomyslel si Szet. Jestli se králi podařilo uprchnout někam do úkrytu, tak on svou misi nesplní bez ohledu na to, kolik lidí při ní zabije. Přikrčil se k dalšímu výpadu, ale Střeponoš ho opět odrazil. Každá další vteřina, o kterou se tento souboj protahoval, znamenala větší riziko, že král uprchne.

Je na čase zvýšit tempo. Vymrštil se do vzduchu, šlehl sebou proti zdi na druhém konci chodby a rozletěl se nohama proti soupeři. Střeponoš nezaváhal a rozmáchl se mečem, ale Szet sebou okamžitě šlehl dolů. Střepkord mu proletěl nad hlavou.

Dopadl do podřepu a setrvačností se vrhl dopředu a bodl Střeponoše do místa, kde měl popraskaný Střeplát. Zasadil mu silnou ránu. Ze Střeplátu vyletělo několik úlomků. Střeponoš zaklel, klekl si na jedno koleno a zvedl ruku. Szet na něho z boku namířil nohou a kopl. Záře mu pomohla soupeře kopnutím povalit.

Těžký obrněný Střeponoš upadl na dveře králova pokoje, rozbil je a vletěl dovnitř. Szet si ho přestal všímat a vplížil se pravými dveřmi do další chodby, kam odvedli krále. Měla stejný červený koberec a lampy na Bouřnou záři na zdech mu umožnily opět v sobě nabít a rozdmýchat bouři.

Dostal nový příval energie a vrhl se dopředu. Kdyby se dostal, kam potřebuje, vyřídil by tu věc s králem a potom by se vrátil bojovat se Střeponošem. Nebylo by to snadné. Plný šleh proti dveřím Střeponoše nezastaví a Střeplát mu umožní běžet nadpřirozenou rychlostí. Szet se ohlédl přes rameno.

Střeponoš ho nepronásledoval. Seděl a vypadal omámeně. Szet ho vnímal periferním zrakem, jak sedí uprostřed úlomků dřeva a třísek. Možná ho zranil víc, než si myslí.

Nebo možná…

Strnul. Vybavila se mu přikrčená hlava muže, kterého spěšně odváděli do bezpečí. Tvář měl zakrytou. A ten Střeponoš ho stále ještě nepronásleduje. A přitom je tak obratný. Říká se, že jen málokdo dokáže čelit šermířskému mistrovství Gavilara Kholina. Že by?

Otočil se a utíkal zpátky. Nechal se vést svým instinktem. Jakmile ho Střeponoš spatřil, energicky vstal. Szet přidal a běžel rychleji. Jaké je nejbezpečnější místo pro mladého krále? V rukou stráží na útěku? Nebo pod ochranou Střeplátu vzadu jako nějaký zapomenutý strážce?

Chytrá lest, pomyslel si Szet, když ještě před chvilkou omámený Střeponoš zaujal znovu bojovou pozici. Szet na něho zaútočil s novou silou a zuřivě mával Střepkordem na obě strany. Střeponoš – král – se agresivně rozháněl dlouhými táhlými údery. Szet před jedním couvl a cítil, jak zbraň prolétla jen o pár centimetrů od něj. Připravil se na další útok a vyrazil dopředu pod královým letícím Střepkordem. Král čekal další úder z boku a reflexivně stočil ruku, aby si kryl díru ve Střeplátu. Tím vytvořil Szetovi prostor, aby kolem něho mohl proběhnout do králových pokojů.

Král se otočil a následoval ho. Szet však proběhl okázale zařízeným pokojem, natáhl ruku a dotýkal se cestou nábytku. Plnil ho Bouřnou září a šlehal jím proti králi. Nábytek se valil po pokoji, jako by místnost najednou převrátil na bok. Proti králi letěly pohovky, židle a stolky. Gavilar se dopustil té chyby, že se proti nim bránil Střepkordem. Střepkord snadno rozetnul masivní pohovku, ale její kusy přesto do krále narážely, až vrávoral. Za pohovkou letěla podnožka. Srazila ho na zem.

Gavilar se stočil pryč z dráhy letícího nábytku a vyrazil dopředu. Do Střeplátu nasával Bouřnou záři z kusů nábytku, které jí byly nasycené. Szet se soustředil a vyskočil do vzduchu, šlehl sebou dozadu a napravo a tím uhnul z dosahu králova úderu. Potom se dvěma základními šlehy vrhl dopředu. Ze všech stran z něho vycházela Záře, až na něm přimrzalo oblečení, jak ho to táhlo proti králi dvojnásobnou rychlostí normálního pádu.

Králův postoj prozrazoval překvapení, když se Szet najednou vznesl a letěl na něho a přitom se otáčel. Vrazil Střepkord do královy helmy a hned sebou šlehl proti stropu, obrátil gravitaci a padal nahoru, až upadl na kamennou střechu. Mnohokrát sebou v příliš krátké době šlehl různými směry, takže se jeho tělo vychýlilo z dráhy a nedokázalo dopadnout koordinovaně. Vrávoravě vstal.

Král dole ustoupil dozadu a snažil se zaujmout pozici, aby mohl udělat proti Szetovi výpad. Helmu měl prasklou a unikala jí Záře. Stál a kryl si bok s rozbitým Střeplátem. Rozmáchl se druhou rukou proti stropu. Szet sebou okamžitě šlehl dolů a odhadoval, že si král nestihne včas připravit meč.

Podcenil ho však. Král se mu postavil do cesty a spolehl se na to, že helmou absorbuje záři. Jakmile Szet uhodil do helmy podruhé – a rozbil ji – Gavilar vymrštil ruku a uhodil Szeta pěstí v dlouhých kovových rukavicích do obličeje.

Zatmělo se mu před očima, zatočila se mu hlava a rozostřilo vidění.

Bolest. Hrozná bolest!

Vykřikl. Záře z něj okamžitě vyprchala a vrazil do čehosi tvrdého. Dveře na balkon. Cítil další bolest v ramenou, jako by ho někdo bodal stovkami dýk, upadl na podlahu, schoulil se a svaly se mu roztřásly. Obyčejného člověka by taková rána zabila.

Na bolest není čas. Na bolest není čas. Na bolest není čas!

Zamžoural očima a zatřásl hlavou. Celý svět se s ním točil a všechno bylo temné a zamlžené. Je slepý? Není. Venku je tma. Je na dřevěném balkonku. Soupeřova rána ho prohodila dveřmi. Cítil jakýsi dusot. Těžké kroky. Střeponoš!

Potácel se a zrak mu stále přecházel. Z tváře se mu valila krev a kůží mu utíkala Bouřná záře a oslepila mu levé oko. Záře. Uzdravila by ho, kdyby to bylo možné. Měl povolenou čelist. Zlomenou? Upustil Střepkord.

Před ním se objevil těžkopádně postupující stín. Střeponošovo brnění nasáklo tolik Záře, že mu velmi ztěžovala chůzi. Ale přesto se k němu blížil.

Szet vykřikl, klekl si a plnil Září dřevěnou kostru balkonu. Potom jí šlehl dolů. Vzduch kolem něho mrzl. V těle mu opět zuřila bouře a rukama mu přecházela až na dřevo balkonu. Znovu jím šlehl dolů a potom ještě jednou. Počtvrté šlehl v okamžiku, kdy na balkon vešel Gavilar. Pod další váhou se balkon zakymácel a dřevo začalo praskat.

Střeponoš na chvilku zaváhal.

Szet šlehl balkonem popáté. Opěrné trámy povolily a celá kostra balkonu se uvolnila od domu. Szet vykřikl přes přeraženou čelist a použil poslední paprsky Záře a šlehl sebou ke zdi domu. Proletěl kolem vyděšeného Střeponoše a upadl na zeď a svalil se.

Balkon spadl dolů a král v šoku ztratil pevnou půdu pod nohama. Padal rychle. Ve svitu měsíce zamlženým zrakem, s jedním okem slepým, sledoval Szet s posvátnou bázní, jak balkon dopadl. Zeď paláce se otřásla a praskot dřeva se odrážel jako ozvěna od sousedních domů.

Szet s námahou a se sténáním vrávoravě vstal. Cítil se slabý. Spotřeboval všechnu Záři příliš rychle a vysílil se. Klopýtal podél zdi k troskám balkonu a sotva se držel na nohou.

Král se hýbal. Střeplát člověka proti takovému pádu ochránil, ale v boku, v místě, kde Szet Střeplát poškodil, měl zabodnutý kus kůlu. Szet si k němu klekl a díval se mu do bolestí zkřivené tváře. Ostré rysy, hranatá brada, černá bradka tu a tam bíle prokvetlá, nápadné světle zelené oči. Gavilar Kholin.

„Já… jsem… vás čekal,“ řekl král přerývaně.

Szet mu sáhl pod přední část Střeplátu a nahmatal popruhy. Rozepnul je, stáhl mu Střeplát z těla a odhalil drahé kameny pod ním. Dva byly popraskané a vyhořelé. Tři ještě svítily. Z posledních sil se Szet otupěle nadechl a nasál do sebe Záři.

Znovu v něm vzplanula bouře. Z poraněné tváře mu Záře rychle unikala a přitom mu hojila kůži a kosti. Bolest cítil stále ještě velikou. Záře nehojila rány dost rychle. Bude to trvat hodiny, než se uzdraví.

Král se rozkašlal. „Řekněte… Thaidakarovi… že… už je pozdě…“

„Nevím, kdo to je,“ odpověděl Szet. Nedokázal s poraněnou čelistí správně vyslovovat. Sáhl stranou a obnovil si Střepkord.

Král se zamračil. „Tak komu…? Restaresovi? Sadeasovi? Nikdy jsem nemyslel…“

„Mí páni jsou Paršendi,“ odpověděl Szet. Po deseti úderech srdce držel Střepkord v ruce, ještě mokrý.

„Paršendi? To nedává smysl.“ Gavilar se znovu rozkašlal, třesoucí se rukou si sáhl na hruď a nahmatal kapsu. Vytáhl z ní malý křišťálový sfer přivázaný řetízkem. „Vezměte si to. Nesmějí to dostat.“ Zdálo se, že chvílemi ztrácí vědomí. „Řekněte… bratrovi… že… musí najít… nejvýznamnější slova… co člověk… dokáže říct…“

Gavilar zmlkl.

Szet zaváhal, potom si klekl a vzal si sfer. Byl zvláštní, nikdy nic takového neviděl. Úplně tmavý, ale přitom jako kdyby zářil. Černým světlem.

Paršendi? řekl král. To nedává smysl.

„Nic už nedává smysl,“ šeptal Szet a schoval sfer. „Všechno se hroutí. Je mi to líto, aletský králi. Já vím, vám už je to jedno. Aspoň už je konec.“ Vstal. „Aspoň už s námi neuvidíte ten konec světa.“

Vedle králova těla se z mlhy zhmotnil Střepkord a s cinknutím upadl na kameny, protože jeho pán byl mrtvý. Jeho cena byla nevyčíslitelná. Pro jediný Střepkord padala celá království, když o něj lidé soupeřili.

Z paláce se ozval vyděšený křik. Szet musí jít. Ale…

Řekněte bratrovi…

Pro Szetův lid bylo poslední přání umírajícího svaté. Vzal královu ruku, namočil ji v jeho krvi a napsal jeho prstem na dřevo: Bratře, musíš najít nejvýznamnější slova, co člověk dokáže říct.

Potom zmizel ve tmě. Králův Střepkord nechal na místě. Nepotřeboval ho. Jeho vlastní Střepkord už byl pro něho dost velkým prokletím.

„Zabili jste mě. Parchanti, vy jste mě zabili! Slunce ještě svítí a já umírám!“

Získáno pátého dne týdne čač měsíce betab roku 1171, deset vteřin před smrtí. Subjekt byl tmavooký voják věku jedenatřiceti let. Vzorek je diskutabilní.

O PĚT LET POZDĚJI

„Já umřu… umřu, že jo?“ zeptal se Cenn.

Větrem ošlehaný veterán vedle něho se otočil a podíval se na něj. Měl krátkou černou bradku a po stranách prošedivělé černé vlasy.

Umřu, pomyslel si Cenn a pevně svíral kopí kluzké od potu. Umřu. Pro Bouřepána, já umřu…

„Kolik ti je, mladej?“ zeptal se veterán. Cenn si nepamatoval jeho jméno. Při pohledu na nepřátelské vojsko na druhé straně kamenitého bojiště bylo těžké si zapamatovat cokoliv. Jejich seskupení bylo tak uspořádané, úhledné, organizované. Krátká kopí v přední linii, dlouhá kopí a oštěpy vzadu, lučištníci po stranách. Tmavooký kopiník měl stejnou výstroj jako Cenn – koženou vestu a sukni ke kolenům, jednoduchou ocelovou helmu a stejný krunýř.

Plavoocí měli většinou celé brnění. Seděli rozkročmo na koních a kolem nich se hemžily čestné stráže s lesklými nachově červenými a tmavě zelenými štíty. Jsou mezi nimi Střeponoši? Jasnopán Amaram Střeponoš není. Má nějakého mezi svými muži? Co kdyby Cenn musel s nějakým bojovat? Obyčejný člověk Střeponoše nezabije. Stalo se pár výjimek, ale byly tak vzácné, že se každá stala legendou.

Opravdu se to stává, pomyslel si a obcházela ho hrůza. Tohle není výcvik v táboře. Ani v terénu, šermování a boj holí. Tohle je skutečnost. Když na to myslel, srdce mu tlouklo, jako by měl v hrudníku vyděšené zvíře, a nohy ho nechtěly držet. Najednou si uvědomil, že je zbabělec. Neměl se vzdálit od mužstva. Neměl –

„Mladej?“ ozval se znovu veterán. „Kolik ti je?“

„Patnáct, pane.“

„A jak se jmenuješ?“

„Cenn, pane.“

Statný vousatý voják přikývl. „Já jsem Dallet.“

„Dallet,“ opakoval Cenn a stále se upřeně díval na nepřátelské vojsko. Je jich hrozně moc! Tisíce! „Umřu, že jo?“

„Ne.“ Dallet měl hrubý hlas, ale zároveň svým způsobem uklidňující. „Bude to dobrý. Hlavu vzhůru! Drž se oddílu.“

„Jenže já mám sotva tři měsíce výcviku!“ Byl by odpřisáhl, že slyší řinčení nepřátelských zbraní. „Já to kopí sotva zvednu. Pro Bouřepána, jsem mrtvej muž. Já nemůžu –“

„Mladej,“ přerušil ho Dallet a dal mu ruku na rameno. Okraj Dalletova velkého okrouhlého štítu, který měl zavěšený na zádech, odrážel zezadu světlo. „Bude to dobrý, uvidíš.“

„Jak to můžete vědět?“ Znělo to jako prosba.

„Protože jsi v oddíle u Kaladina. Bouří požehnanýho.“ Ostatní vojáci poblíž souhlasně přikyvovali.

Za nimi se řadily obrovské davy vojáků. Byly jich tisíce. Cenn byl přímo uprostřed přední linie s Kaladinovou jednotkou asi třiceti mužů. Proč musel být Cenn na poslední chvíli převelen jinam? To určitě nějak souvisí s politikou v táboře.

Proč je zrovna tenhle oddíl v úplně přední linii, kde se čekají největší ztráty? Ze země vylézali malí spreni strachu a hemžili se mu kolem nohou. Když jeho zděšení dosáhlo vrcholu, málem upustil kopí a chtěl se odplazit pryč. Dallet ho sevřel pevněji. Cenn se mu podíval do důvěryhodných černých očí a znejistěl.

„Byl jsi čurat, než jsme se začali řadit?“ zeptal se Dallet.

„Neměl jsem čas…“

„Tak jdi.“

„Tady?“

„Když nepůjdeš teď, tak ti to uprostřed bitvy poteče po nohách, budeš nervózní a akorát tě zabijou. Tak jdi.“

Cenn rozpačitě poslechl, podal Dalletovi kopí a ulevil si mezi kameny. Když byl hotov, podíval se kradmo na ostatní. Žádný z Kaladinových mužů se neusmíval. Odhodlaně stáli, kopí po boku, štíty na zádech.

Nepřátelské vojsko bylo připravené. Pláň, která od sebe vojska oddělovala, byla prázdná, holá hladká skála, pozoruhodně rovná, jen tu a tam se objevil kámen nebo výčnělek. Bývala by to byla dobrá pastvina. Teplý vítr, který vál Cennovi do obličeje, byl prosycený vůní vody z noční velebouře.

„Dallete!“ ozvalo se.

Mezi vojáky procházel muž s krátkým kopím se dvěma koženými pochvami na nůž připevněnými na držadle. Byl mladý – možná tak o čtyři roky starší než patnáctiletý Cenn – ale o několik prstů vyšší i než vysoký Dallet. Na sobě měl obvyklou koženou výstroj kopiníků a pod ní tmavé kalhoty. To ale mělo být zakázané.

Černé aletské vlasy měl dlouhé po ramena a vlnité, oči tmavě hnědé. I on měl přes ramena kabátu dva jasně červené pruhy, znak velitele oddílu.

Třicet mužů kolem Cenna zpozornělo a zvedlo kopí na pozdrav. Tohle že je Kaladin Bouří požehnaný? pomyslel si Cenn nevěřícně. Tenhle mladíček?

„Dallete, budeme mít nového rekruta,“ řekl Kaladin. Měl energickou dikci. „Potřebuju…“ Najednou se odmlčel a podíval se na Cenna.

„Dorazil před pár minutama, pane,“ odpověděl Dallet s úsměvem. „Už jsem se o něj postaral.“

„Výborně,“ poznamenal Kaladin. „Zaplatil jsem dost peněz, abych toho kluka dostal od Gara. To je tak neschopnej člověk, že by mohl bojovat rovnou za nepřítele.“

Cože? projelo hlavou Cennovi. Proč by měl platit, aby mě sem dostal?

„Co si myslíte o bojišti?“ zeptal se Kaladin. Někteří kopiníci, kteří stáli poblíž, zvedli ruce, stínili si oči proti slunci a zkoumavě se rozhlíželi po skalách.

„Ta proláklina vedle těch dvou balvanů napravo?“ zeptal se Dallet.

Kaladin kroutil hlavou. „Moc tvrdý podklad.“

„Jo. To asi bude. A co támhleten kopeček? Je dost daleko na to, abychom se vyhnuli prvnímu propadu, a zase dost blízko, abychom nepostoupili příliš dopředu.“

Kaladin přikyvoval, ale Cenn neviděl, na co se dívají. „Ten vypadá dobře.“

„Slyšíte to všichni?“ křičel Dallet.

Muži zvedali vysoko kopí.

„Dohlídni na toho novýho, Dallete,“ řekl Kaladin. „Nebude rozumět znamením.“

„Jasně,“ kývl Dallet a usmál se. Usmál se! Jak se může ten chlap smát? Nepřátelé už troubí. Znamená to, že jsou připravení? I když si Cenn před chvilkou ulevil, cítil, jak mu teče po noze pramínek moči.

„Držte se,“ povzbudil je Kaladin a potom utíkal podél první linie promluvit s velitelem vedlejšího oddílu. Za Cennem a ostatními se řadilo další mužstvo. Lučištníci po stranách se připravovali k palbě.

„Neboj se, mladej,“ řekl Dallet. „Bude to dobrý. Náš velitel Kaladin má vždycky štěstí.“

Voják, který stál vedle Cenna z druhé strany, přikyvoval. Byl to vytáhlý rusovlasý Veden s tmavší pletí, než mají Aleti. Proč bojuje v aletském vojsku? „Má pravdu. Kaladin je Bouří požehnanej, to teda je. Minule jste ztratili… kolik… jednoho muže?“

„Ale někdo určitě umřel,“ namítl Cenn.

Dallet pokrčil rameny. „Lidi vždycky umírají. Ale naše ztráty jsou nejmenší. Uvidíš.“

Kaladin skončil s poradou s druhým velitelem a poklusem se vrátil zpátky k jejich oddílu. I když měl krátké kopí, které se ovládalo jen jednou rukou – ve druhé se držel štít – měl delší násadu než ostatní.

„Připravit, chlapi,“ volal Dallet. Na rozdíl od ostatních velitelů se Kaladin nevmísil mezi řady, ale stál vpředu.

Muži kolem Cenna se dychtivě dali do pohybu. V celém vojsku to vzrušeně šumělo. Stovky nohou hlasitě dusaly, štíty jim pleskaly o tělo, přezky cinkaly. Kaladin se nehýbal, zůstal stát a díval se na nepřátelské vojsko. „Klid, chlapi,“ řekl, aniž by se otočil.

Zezadu projel světlooký důstojník na koni. „Připravte se k boji! Chci jejich krev, chlapi. Bojujte a neváhejte zabíjet.“

„Uklidněte se,“ opakoval Kaladin, když ho minul jezdec.

„Připrav se, že poběžíme,“ řekl Dallet Cennovi.

„Poběžíme? Ale my jsme se jen učili chodit ve formaci! A zachovat linii!“

„Jasně,“ odpověděl Dallet. „Většina našich chlapů stejně nemá o moc větší výcvik než ty. Ti, co opravdu umějí bojovat, odešli na Roztříštěné planiny bojovat proti Paršendům. Kaladin se nás snaží dát dohromady, abychom tam šli taky. A bojovali za krále.“ Dallet kývl k přední linii. „Většinu z támhletěch to zlomí a nakonec utečou. Plavoocí nejsou dobrý velitelé. Neudrží je ve formaci. Takže ty zůstaneš s náma a poběžíš.“

„A mám před sebou držet štít?“ Ostatní jednotky si odepínaly štíty. Jen Kaladinovi lidé nechávali štíty na zádech.

Než stačil Dallet odpovědět, ozvalo se troubení do útoku.

„Jdeme!“ zavelel Dallet.

Cenn neměl příliš na vybranou. Celé vojsko se dalo za hlasitého dusotu vojenských bot do pohybu. Jak Dallet očekával, spořádaný pochod v útvaru netrval dlouho. Někteří vojáci začali křičet a přidávali se k nim další. Plavoocí je vybízeli k pochodu, potom k běhu a k boji. Linie se rozpadla.

V tom okamžiku se vyřítil Kaladinův oddíl a běžel plnou rychlostí dopředu. Cenn klopýtal, aby jim stačil, vyděšený a zmatený. Půda pod nohama nebyla tak hladká, jak se zdálo, a málem upadl přes skalní pupen.

Napřímil se a šel dál, kopí v jedné ruce, štít volně na zádech. Nepřátelské vojsko se také dalo do pohybu a i jeho vojáci vyběhli přes pláň. Nic nevyvolávalo ani zdání bojové formace nebo uspořádané jednotky. Tohle se ani zdaleka nepodobalo tomu, na co je připravoval výcvik.

Cenn ani nevěděl, kdo je nepřítel. Kdosi prý zasahuje do práv Velkopána Amarama – na území, které patří Velkoknížeti Sadeasovi. Byla to šarvátka na hranicích a Cenn se domníval, že vojsko bylo z jiného aletského knížectví. Proč proti sobě bojují? Třeba to bude muset zastavit samotný král. Jenže král je teď na Roztříštěných planinách, aby pomstil vraždu krále Gavilara, ke které došlo před pěti lety.

Nepřátelé měli hodně šípů. Cennova hrůza dosáhla vrcholu v okamžiku, kdy vzlétly do vzduchu. Znovu se zapotácel a odolával nutkání vytáhnout štít. Dallet ho však popadl za ruku a postrčil ho dopředu.

Oblohu křižovaly stovky šípů. Vyletěly obloukem a padaly dolů jako létající úhoři, vrhající se na svou oběť. Amaramovi vojáci zvedli štíty. Kaladinův oddíl to však neudělal. Ten štíty nezvedne.

Cenn vykřikl.

Šípy dopadaly doprostřed Amaramova vojska, za něj. Ohlížel se přes rameno a pořád běžel. Šípy padaly za něj. Vojáci křičeli, šípy tloukly do štítů. Do prvních řad jich dopadla jen mizivá hrstka.

„Jak to?“ křičel na Dalleta. „Jak jste to věděl?“

„Šípy míří na místo, kde je nejvíc lidí,“ odpověděl Dallet. „Kde mají největší šanci někoho zasáhnout.“

Několik dalších skupin také nechávalo štíty dole, většina mužů však běžela nemotorně se štítem zvednutým nad hlavou, aby se chránila před šípy, které na ně nepoletí. To je zpomalilo a vystavilo riziku, že je ušlapou ti, na které šípy míří. Cenn měl přesto nutkání štít zvednout. Připadal si bez něho bezbranný.

Dopadla druhá várka střel a muži křičeli bolestí. Kaladinova jednotka se hnala k nepřátelským vojákům, z nichž někteří umírali po zásahu šípů Amaramových lučištníků. Cenn slyšel bojový pokřik nepřátel a dokázal rozlišit jejich tváře. Najednou se Kaladinův oddíl zastavil a muži se semkli těsně k sobě. Byli u malé prolákliny, kterou Kaladin s Dalletem vybrali.

Dallet Cenna popadl a postrčil ho do středu jednotky. Kaladinovi vojáci dali dolů kopí a připravili si štíty. Nepřátelské vojsko se k nim blížilo. Nebylo nijak uspořádané, nedrželo linie krátkých kopí vpředu a dlouhých vzadu. Vojáci chaoticky běželi dopředu a zběsile křičeli.

Cenn se snažil odepnout si ze zad štít. Vzduchem proti sobě létala kopí. Jedna skupina nepřátel se vrhla proti Kaladinovu oddílu, možná proto, aby se dostala na jeho vyvýšené místo. Těchto asi čtyřicet vojáků drželo více pohromadě, ale pevnosti Kaladinova oddílu nedosahovali.

Nepřítel se to zřejmě snažil vyrovnat horlivostí. Vojáci řvali a vydávali divoké neartikulované zvuky a zuřivě se hnali proti Kaladinově linii. Kaladinův oddíl se držel stále v útvaru a chránil Cenna, jako by byl nějaký plavooký a oni jeho čestná stráž. Ozývalo se řinčení kovu, rány kovu na dřevo, údery štítů o sebe. Cenn se krčil uprostřed.

Během chvilky bylo po všem. Nepřátelští vojáci se stáhli a zůstali po nich na kameni dva mrtví. Kaladinova jednotka neměla ztráty žádné. Využili své obvyklé formace ve tvaru písmene V. Jen jeden muž zůstal vzadu, vyndal obvaz a ovazoval si stehno. Ostatní se drželi stále při sobě. Zraněný muž byl hřmotný a silný. Hlasitě klel, ale rána nebyla zlá. Za chvíli byl opět na nohou. Už se však nevrátil na své původní místo. Zaujal pozici na konci formace. Byla bezpečnější.

Na bojišti vládl chaos. Obě vojska se mísila a bylo těžké rozlišit, kdo kam patří. Mísily se i zvuky zbraní, rány a křik. Mnoho jednotek se rozpadlo a vojáci bojovali jednotlivě. Chovali se jako lovci, ve trojicích nebo čtveřicích hledali osamocené nepřátele a ty brutálně napadali.

Kaladinova jednotka si hájila svoje území a odrážela pouze ty nepřátele, kteří se k ní dostali příliš blízko. Je tohle vůbec skutečná bitva? Cenna přece ve výcviku učili, že se utkají velké vojenské útvary, v nichž budou vojáci bojovat bok po boku. Místo toho tady vidí chaos a brutální vraždění. Proč se vojáci nedrží jednotky?

Tady žádní skuteční vojáci nejsou, pomyslel si nakonec. Ti jsou pryč, bojují ve skutečných bitvách na Roztříštěných planinách. Není divu, že tam chce Kaladin svou jednotku dostat.

Kopí se blýskala ze všech stran. Bylo těžké rozeznat přítele od nepřítele, jediným znamením, kdo kam patří, byly znaky na štítech a jejich barva. Bojiště se rozpadlo na stovky malých skupinek, jako by tu probíhalo tisíc malých válek současně.

Po několika prvních střetech vzal Dallet Cenna za rameno a postrčil ho do špičky formace. Cenn byl ale pro Kaladina bezcenný. V okamžiku, kdy se utkali s nepřítelem, se mu veškerý výcvik vykouřil z hlavy. Stálo ho nadlidské úsilí zůstat na místě, držet kopí zpříma a tvářit se bojovně.

Skoro celou hodinu držel Kaladinův oddíl své místo a fungoval jako tým, bok po boku. Kaladin často opouštěl svou pozici vpředu a pobíhal sem a tam a klepal kopím o štít zvláštní rytmy.

To jsou signály, uvědomil si Cenn, když se najednou oddíl přeskupil z véčka do kruhu. Mezi křikem umírajících a výkřiky tisíců hrdel bylo nemožné zaslechnout jediného člověka. Ale ostré údery kopí o štít slyšet byly. Pokaždé, když se přeskupovali, popadl Dallet Cenna za rameno a někam ho postrčil.

Kaladinovi vojáci nepronásledovali osamocené nepřátele. Zůstávali v defenzivě. I když utrpělo několik Kaladinových mužů zranění, žádný nepodlehl. Oddíl naháněl strach menším skupinám a větší jednotky raději po krátkém utkání utíkaly za snadnějším soupeřem. Nakonec se něco změnilo. Kaladin se otočil a bystrýma hnědýma očima sledoval vývoj bitvy. Zvedl kopí a bušil do štítu v rychlém rytmu, který dosud ještě nepoužil. Dallet popadl Cenna za paži a strčil ho z kopečku dolů. Proč má teď opouštět jednotku?

V tu chvíli se rozpadla větší jednotka Amaramových vojáků a muži se rozptýlili. Cenn si uprostřed Kaladinovy jednotky neuvědomil, jak nepříznivě se bitva vyvíjí na jiných místech. Když se Kaladinova jednotka dala na ústup, míjeli mnoho mrtvých a umírajících a Cennovi se dělalo špatně. Vojáci měli rozpáraná těla a čněly jim z nich vnitřnosti.

Na hrůzu ale nezbýval čas. Ústup se změnil ve zběsilý úprk. Dallet hlasitě klel a Kaladin znovu bubnoval kopím do štítu. Oddíl změnil směr, stočil se východně. Tam si Cenn všiml, že velká skupina Amaramovy armády stále drží pozice.

Nepřítel však viděl, že se jejich jednotky rozpadají, a to mu dodalo odvahu. Vojáci vyrazili v hloučcích dopředu, jako když honicí psi pronásledují zbloudilé ovce. Než se dostal Kaladinův oddíl za polovinu pláně poseté mrtvými a umírajícími, obklíčila ho velká skupina nepřátel. Oddíl zpomalil.

Cenn cítil, jak mu srdce tluče stále rychleji. Poblíž utrpěla porážku další skupina Amaramových vojáků. Muži klopýtali a padali, křičeli a snažili se utéct. Nepřátelé používali kopí jako špejle a zabodávali je do těl vojáků povalených na zem jako do zvěře.

Kaladinova jednotka se s nepřáteli utkala kopími a štíty. Vojáci se postrkovali na všech stranách a v tlačenici těl se Cenn od jednotky odtrhl. V propletené směsici přátel a nepřátel prchajících na všechny strany propadl panice.

Zmatkoval a utíkal do bezpečí. Poblíž stála skupina vojáků v aletských uniformách. Kaladinův oddíl. Cenn se k nim rozběhl, ale to už se někteří začali vrhat k němu. S hrůzou si uvědomil, že nikoho nepoznává. To Kaladinova jednotka nebyla, to byla jen úplně cizí malá skupinka vojáků, kteří se drželi v nepravidelné přerušované linii. Cenn se vyděsil, když se vojáci rozprchli, jakmile nepřátelé přišli blíž.

Cenn strnul, kopí ve zpocené ruce. Nepřátelští vojáci mířili rovnou k němu. Instinkt mu velel utéct, ale viděl už tolik lidí, které takhle jednotlivě pochytali. Musí zůstat stát. Musí se jim postavit čelem. Nemůže běžet, nemůže –

Vykřikl a zvedl kopí proti prvnímu z vojáků. Ten ho bez námahy odrazil štítem a zabodl své krátké kopí Cennovi do stehna. Bolest ho spalovala takovým žárem, že krev, která z rány vytryskla, byla proti tomu chladná. Cenn zalapal po dechu.

Voják vytrhl zbraň z rány. Cenn zavrávoral a upustil kopí i štít. Upadl na kámen do kaluže čísi krve. Nepřítel znovu zvedl kopí, tyčil se nad ním jako obří silueta na pozadí prázdné modré oblohy a chystal se mu zbraň vrazit do srdce.

A potom se objevil on.

Velitel oddílu. Bouří požehnaný. Kaladinovo kopí se najednou zalesklo a hladce odrazilo ránu, která měla Cenna připravit o život. Kaladin se postavil před Cenna a stál sám tváří v tvář šesti kopiníkům. Ani nehnul brvou. Zaujal bojovou pozici.

Seběhlo se to velmi rychle. Kaladin podrazil nohy muži, který Cenna bodl. Ještě než stačil dopadnout na zem, sáhl Kaladin po svém štítu a vytáhl jeden z nožů, které k němu měl přivázané. Čepel se mu zableskla v ruce a zabořila se do stehna druhého z útočníků. Muž upadl na koleno a vykřikl.

Třetí útočník strnul a podíval se na své kolegy, kteří leželi na zemi. Kaladin strčil do zraněného nepřítele a zabodl kopí třetímu muži do břicha. Čtvrtý vyvázl z konfrontace s Kaladinem s nožem v oku. Kde ho Kaladin vzal? Otočil se mezi posledními dvěma soupeři a kopí se mu míhalo v ruce, jak se s ním oháněl jako s nožem. Cenn měl pocit, že kolem svého velitele cosi zahlédl. Jako by viděl vířit vzduch, jako by byl najednou vítr viditelný.

Ztratil jsem hodně krve. Odchází mi moc rychle…

Kaladin se otočil, odrazil útoky ze stran a oba poslední kopiníci upadli s hlasitým chrčením na zem. Když leželi všichni nepřátelé na zemi, otočil se Kaladin k Cennovi a klekl si vedle něho. Odložil kopí, utrhl kus bílého plátna, které měl v kapse, a pevně ho ovázal Cennovi kolem rány. Postupoval s lehkostí člověka, který už v životě ošetřil desítky takových zranění.

„Kaladine, pane!“ ukazoval Cenn na jednoho z vojáků, které Kaladin zranil. Nepřítel namáhavě vstal a chytil Kaladina za nohu. Během vteřiny tu však byl hřmotný Dallet a odstrčil ho štítem. Nezabil ho, ale nechal ho bez zbraní odplížit se pryč.

Shromáždil se i zbytek oddílu a všichni utvořili kruh kolem Kaladina, Dalleta a Cenna. Kaladin vstal a zvedl kopí k rameni. Dallet mu podal nože, které vzal od padlých nepřátel.

„Vy jste mě vyděsil, pane,“ řekl Dallet. „Takhle nám utéct.“

„Věděl jsem, že mě budete následovat,“ odpověděl Kaladin. „Vztyčte červený prapor. Cyne, Koratere, vy se vrátíte s tím klukem. Dallete, drž to tady, teď tomu velíš ty. Amaramova linie se blíží sem. Měli bychom být brzy v bezpečí.“

„A vy, pane?“ zeptal se Dallet.

Kaladin se podíval přes pláň. Nepřátelská linie byla protržená a otevřeným místem projížděl jezdec na bílém koni a divoce se rozháněl holí. Na sobě měl stříbrný krunýř z celistvého plátu, lesklý a zářivý.

„Střeponoš,“ utrousil Cenn.

Dallet se zašklebil. „Ne, zaplať Bouřepán. Jen obyčejnej důstojník. Plavook. Střeponoši jsou moc vzácní na to, aby se posílali do takovýchhle banálních potyček někde na hranici.“

Kaladin sledoval plavookého s vroucí nenávistí. Se stejnou, jako když Cennův otec mluvil o zlodějích dobytka, nebo když Cennova maminka slyšela o Kusiri, která utekla se ševcovým synem.

„Pane?“ ozval se Dallet váhavě.

„Pododdíly dvě a tři, nůžkové uspořádání,“ odpověděl Kaladin stroze. „Sesadíme Jasnopána z trůnu.“

„Jste si jistý, že je to rozumný, pane? Máme raněný.“

Kaladin se otočil k Dalletovi. „Je to jeden z Hallawových důstojníků. Mohl by to být on.“

„To ale nevíte, pane.“

„Nicméně je to velitel praporu. I když zabijeme takhle vysokýho důstojníka, nemáme ani zdaleka záruku, že nás pošlou na Roztříštěný planiny. Zajmeme ho.“ Najednou se zadíval do dálky. „Představ si to, Dallete. Opravdová armáda. Vojenský tábor, kde vládne disciplína. Poctiví plavoocí. Místo, kde něco znamená, když se bojuje.“

Dallet si povzdechl, ale mlčel. Kaladin mávl na skupinu svých vojáků. Všichni se rozběhli. Menší skupinka – s ní i Dallet – zůstala vzadu se zraněným. Jeden z ní – hubený voják s černými aletskými vlasy tu a tam promelírovanými zlatou kšticí, která svědčila o cizím původu – vytáhl z kapsy červenou stuhu a přivázal ji ke svému kopí. Zvedl kopí vysoko nad hlavu a nechal stuhu vlát ve větru.

„To je výzva pro běžce, aby odnesli raněné z bojiště,“ vysvětloval Dallet Cennovi. „Za chvíli odtud budeš pryč. Byl jsi statečný, když ses postavil sám proti těm šesti.“

„Chtít utéct by vypadalo blbě,“ odpověděl Cenn a snažil se nevěnovat pozornost pulsující bolesti v noze. „Ale když je tu tolik raněných, jak můžeme vědět, že pro nás nějaký běžci přijdou?“

„Velitel Kaladin je podplácí,“ prohodil Dallet. „Oni normálně odnášejí většinou jen plavooké, ale běžců je víc než raněných plavookých. Náš velitel utratí většinu svýho platu za úplatky běžcům.“

„Tenhle oddíl je opravdu jiný,“ řekl Cenn. Pokoušela se o něho závrať.

„A neříkal jsem to?“

„To ale není štěstí. To je výcvik.“

„Ale kus štěstí je v tom taky. A taky to, že víme, že když nás zraní, Kaladin nás dostane z pole pryč.“ Odmlčel se a ohlédl se přes rameno. Jak Kaladin odhadoval, Amaramova linie se opravdu pohnula. Jako by se jeho vojsko vzchopilo.

Plavook na koni, kterého si všimli už před chvílí, se energicky oháněl kyjem. Jeho čestná stráž se stáhla stranou a zapojila do boje některé Kaladinovy pododdíly. Plavook obrátil koně. Na hlavě měl kónickou helmu, vpředu otevřenou a s chocholem nahoře. Cenn nedokázal rozeznat barvu jeho očí, ale věděl, že bude buď modrá, nebo zelená, možná žlutá nebo světle hnědá. Byl Jasnopán, vyvolený Heraldy k tomu, aby vládl.

Lhostejně sledoval ty, kteří poblíž bojovali. Vtom ho jeden z Kaladinových nožů zasáhl do pravého oka.

Muž vykřikl, a když Kaladin nějak prorazil přední linii a skočil na něho se vztyčeným kopím, vypadl ze sedla.

„Jó, je to zčásti výcvik,“ přisvědčil Dallet a pokyvoval hlavou. „Ale z větší části to je on. Ten chlap bojuje jako bouře a myslí dvakrát tak rychle, než všichni ostatní. Jak ten se někdy pohybuje…“

„Ovázal mi nohu,“ řekl Cenn a hned si uvědomil, že začíná blábolit, zřejmě v důsledku ztráty krve. Proč mluví o tom, že mu ovázal nohu? Na tom přece není nic těžkého.

Dallet přikyvoval. „On se v ránách vyzná. A taky umí číst glyfy. Je to zvláštní člověk, na to, že je obyčejný temnook a nic víc než kopiník. Prazvláštní.“ Obrátil se k Cennovi. „Ale ty bys měl šetřit silama, mladej. Velitel by neměl radost, kdybychom tě ztratili. Při těch penězích, co za tebe dal.“

„Proč?“ zeptal se Cenn. Bojiště pomalu utichalo, protože mnoho umírajících už ztratilo hlas. Skoro všichni okolo patřili na jejich stranu, ale Dallet pořád dával pozor, aby nepřátelé nezaútočili na Kaladinovy raněné.

„Proč, Dallete?“ opakoval Cenn naléhavě. „Proč mě chtěl do svého oddílu? Zrovna mě?“

Dallet zakroutil hlavou. „No, on je prostě takovej. Příčí se mu, že takoví kluci jako ty, skoro bez výcviku, mají jít najednou do bitvy. Každou chvíli někde nějakýho čapne a přivede sem. Dobrá desítka jeho vojáků začínala jako ty.“ Dallet měl najednou v očích nepřítomný pohled. „Myslím, že mu někoho připomínáš.“

Cenn se podíval na svou nohu. Hemžili se kolem ní malí spreni bolesti – vypadali jako maličké oranžové ruce s nápadně dlouhými prsty. Točili se a rozbíhali se do všech stran k ostatním raněným. Bolest pomalu ustupovala a cítil se otupělý.

Opřel se a podíval se na oblohu. Z dálky slyšel hrom. Bylo to zvláštní. Obloha byla bez mráčku.

Dallet zaklel.

Cenn se otočil, vytržen z apatie. Přímo proti nim cválal obrovský černý kůň s jezdcem v lesklém krunýři, z něhož jako by vyzařovalo světlo. Krunýř byl z jednoho kusu – nikde neměl žádný řetěz, jen malé vzájemně proplétané plátky. Helmu na hlavě měl bez ozdob, ale krunýř byl zdobený zlatem. V jedné ruce měl masivní meč tak dlouhý, jako byl muž vysoký. Nebyl to obyčejný meč – byl zahnutý a ta část čepele, která neměla ostří, měla jakýsi přesah, jako proudící vlna. Meč byl po celé délce leptaný.

Byl nádherný. Jako umělecké dílo. Cenn nikdy neviděl Střeponoše, ale okamžitě věděl, o co jde. Jak si mohl splést obyčejného ozbrojeného plavooka s takovouhle majestátní figurou?

Copak Dallet neříkal, že v téhle bitvě žádný Střeponoš nebude? Dallet namáhavě vstal a zavelel oddílu, aby se zformoval. Cenn zůstal sedět na místě. Se svým zraněním vstát nemohl.

Cítil se velmi otupělý. Kolik krve ztratil? Pomalu nedokázal ani myslet.

Bojovat nemůže. S něčím takovýmhle se stejně bojovat nedá. Od lesklého krunýře se odrážely sluneční paprsky. A ten obrovský, složitě zahnutý meč. Bylo to jako… jako kdyby na bojiště vstoupil sám Všemohoucí.

A proč by člověk bojoval proti Všemohoucímu?

Cenn zavřel oči.

„Desatero ustanovení. Kdysi jsme byli milovaní. Proč jsi nás opustil, Všemohoucí! Střepe mé duše, kam jsi odešel?“

Získáno druhého dne kakaše 1171, pět vteřin před smrtí. Subjekt byla plavooká žena mezi dvaceti a třiceti lety věku.

O OSM MĚSÍCŮ POZDĚJI

Kaladinovi kručelo v žaludku, když sáhl skrz mříž po misce šlichty. Přitáhl si malou misku – spíš šálek – čichl k ní a zašklebil se. Vagon se dal znovu do pohybu. Kašovitá šedivá šlichta byla z rozvařeného talvového zrní a tu a tam v ní plaval tvrdý zbytek včerejšího jídla.

I když to bylo nechutné, bylo to jediné jídlo, které měl šanci získat. Pustil se do něj, nohy spuštěné z vozu mezi mřížemi, oči upřené na krajinu, kterou projížděli. Ostatní otroci ve voze křečovitě svírali misky ve strachu, že by jim někdo mohl jídlo ukrást. Jeden z nich se pokusil první den ukrást jídlo Kaladinovi. Ten mu málem zlomil ruku. Od té doby ho nechávali na pokoji a o samotě.

Což mu vyhovovalo.

Jedl rukama a nedbal na špínu. Přestal si jí všímat už před několika měsíci. Děsilo ho, když u sebe pozoroval paranoidní reakce, které běžně viděl u ostatních. Jak by je mohl nepozorovat po osmi měsících bití, strádání a krutosti?

Snažil se je v sobě potlačit. On nebude takový jako oni – ani když mu všechno vzali a když už nemá naději na útěk. Tuhle jedinou věc si zachová. Je otrok. Ale to neznamená, že musí jako otrok myslet.

Rychle dojedl. Vedle se jeden z otroků rozkašlal. Ve vagonu jich bylo deset. Samí muži, zarostlí a špinaví. Byl to jeden ze tří vagonů v karavaně přes Nedobyté hory.

Na obzoru pálilo slunce rudé jako srdce kovářské výhně. Ozařovalo mraky barevnými gejzíry, jako když neopatrně nastříká barvu na plátno. Ozářilo úplně všechno, monotónně zelenou trávu a nekonečné kopce. Nedaleko na kopečku poletovalo kolem rostlin cosi malého, tančilo kolem nich jako třepotající muška. Mělo to beztvaré průsvitné tělo. Větrný spren. Byla to záludná stvoření se zálibou přelétat z místa na místo, hlavně tam, kde je nikdo nechce. Kaladin doufal, že to sprena omrzí a odletí. Když chtěl odhodit stranou dřevěnou misku, zjistil, že mu drží přilepená na prstech.

Spren se dal do smíchu a létal sem a tam jako beztvará světelná stuha. Kaladin zaklel a škubl miskou. Větrní spreni si potrpěli na takové žertíky. Kaladin odtrhl misku, zabručel a hodil ji jednomu z otroků. Ten ji chytil a rychle začal olizovat všechno, co na ní ulpělo.

„Hej,“ ozvalo se.

Kaladin se podíval stranou. Plazil se k němu otrok s tmavou pletí a rozcuchanými vlasy. Pokorně, jako by čekal, že se Kaladin rozzlobí. „Ty nejsi jako ostatní.“ Otrok zvedl černé oči ke Kaladinovu čelu, na kterém byly vypáleny tři cejchy. První dva tvořily párový glyf. Ty dostal před osmi měsíci, poslední den v Amaramově vojsku. Třetí byl čerstvý a dostal ho od současného pána. Byl to glyf šaš. Nebezpečný.

Otrok měl ruku schovanou pod hadry. Že by nůž? Ne, to bylo absurdní. Žádný z otroků nemohl mít zbraň. Maximum byly Kaladinovy tři listy ukryté v opasku. Jenže starých instinktů se člověk jen tak nezbaví, a tak Kaladin z jeho ruky nespustil oči.

„Slyšel jsem, jak se baví dozorci,“ pokračoval otrok a přisunul se blíž. Měl tik, nutilo ho to neustále mrkat. „Ty ses pokusil utýct. Ty už jsi jednou utek.“

Kaladin neodpověděl.

„Koukej,“ řekl otrok a odkryl pod hadry ruku s miskou šlichty. Byla plná. „Vem mě příště s sebou,“ žadonil šeptem. „Dám ti tohle. Půlku svýho jídla, dokud se nedostaneme pryč. Prosím.“ Jak mluvil, přilákal několik sprenů hladu. Vypadali jako hnědé mouchy, které poletují člověku kolem hlavy, ovšem velmi malé, sotva viditelné.

Kaladin se otočil a podíval se přes nekonečné kopce a vlnící se traviny. Jednu ruku si opřel o mříž a položil si na ni hlavu. Nohy mu stále visely mezi mřížemi ven.

„Tak co?“ naléhal otrok.

„Seš idiot. Když mi budeš dávat půlku jídla, tak zeslábneš a nikam neutečeš – i kdybych utíkat chtěl. Což nechci. Ono to nejde.“

„Ale –“

„Desetkrát,“ řekl Kaladin šeptem. „Desetkrát jsem to zkusil za osm měsíců. Od pěti různejch pánů. A kolikrát se to povedlo?“

„No… já myslel… že tu ještě jsi…“

Osm měsíců. Osm měsíců otročiny, osm měsíců šlichty a bití. Mohla by to být celá věčnost. Už si skoro nevzpomínal na armádu. „Jako otrok se nikde neschováš,“ vysvětloval. „Zvlášť s tím cejchem na čele. Jo, párkrát jsem se dostal ven. Jenže mě vždycky našli. A zas jsem musel zpátky.“

Kdysi o něm říkali, že má štěstí. Že je Bouří požehnaný. Jenže to byla lež. Kaladin má smůlu. Vojáci jsou pověrčivá banda, a i když se snažil jejich myšlení bránit, bylo to stále těžší. Každého, koho se kdy snažil ochránit, stejně nakonec dohnala smrt. Znovu a znovu. A teď je tady a je to ještě horší než na začátku. Je lepší se nevzpouzet. Tohle je jeho osud a on se s ním smířil.

Je v tom jistá síla. Svoboda. Člověk si nemusí dělat starosti.

Otrok si nakonec uvědomil, že Kaladin už nic víc neřekne, odplazil se a pustil se do šlichty. Vagony poskakovaly dál. Po všech stranách se v dálce táhla zelená pole. Kolem rachotícího vagonu však byla pustina. Jakmile se přiblížili, tráva se zatáhla, každý stvol se schoval do své dírky v kameni. Když vagony přejely, tráva se zase nesměle objevila a postupně vysunula lístky ven na vzduch. A tak vagony táhly dál po jakési kamenné dálnici, která se jim sama čistila před koly.

Takhle blízko od Nedobytých hor byly velebouře neuvěřitelně silné. Rostliny se musely samy naučit, jak přežít. Zocelit se, aby ve velebouři obstály.

Kaladin ucítil závan pachu dalšího zpoceného špinavého těla a zaslechl plíživé kroky. Podíval se podezíravě stranou, protože čekal, že se tentýž otrok vrací zpátky.

Byl to však někdo jiný. Měl dlouhé černé vousy slepené zbytky jídla a zplstnatělé. Kaladin si vousy udržoval kratší, dovoloval Tvlakvovým žoldnéřům pravidelně mu je zkracovat. Otrok měl stejně jako Kaladin pozůstatky hnědého pytle převázaného kusem hadru. Měl samozřejmě tmavé oči – možná byly tmavě zelené, ale u temnooků to bylo těžko rozeznat. Jejich oči vždycky vypadaly černě nebo hnědě, pokud se do nich člověk nepodíval ve správném světle.

Otrok se nahrbil a zvedl ruce. Na jedné ruce měl vyrážku. Přišel nejspíš proto, že viděl, jak Kaladin mluvil s mužem, který tu byl před ním. Otroci se ho od onoho incidentu první den báli, ale byli zvědaví.

Kaladin vzdychl a otočil se. Otrok si váhavě sedl. „Můžu se zeptat, jak ses dostal do otroctví, kamaráde? Vrtá mi to v hlavě. Všem nám to vrtá v hlavě.“

Podle přízvuku a tmavých vlasů byl muž patrně Alet jako Kaladin. Jako většina otroků tady. Kaladin mu na otázku neodpověděl.

„Já, já jsem ukrad hejno čal,“ poznamenal muž. Měl chraplavý hlas, jako když o sebe šustí listy papíru. „Kdybych bejval ukrad jednu, tak by mi třeba jen nabili. Ale celý stádo. Sedmnáct kousků…“ Uchichtl se, jako by sám sebe obdivoval.

Na druhém konci vagonu se znovu někdo rozkašlal. Byli v žalostném stavu, I na poměry otroků. Slabí, nemocní, podvyživení. Někteří, jako Kaladin, se opakovaně pokoušeli o útěk – i když Kaladin byl jediný, komu vypálili cejch šaš. Byli to ti nejbezvýznamnější z bezvýznamných, koupili je s velkou slevou. Nejspíš je vezli zase někam prodat, někam daleko, kde je nouze o pracovní síly. Podél Nedobytých hor je spousta malých osamocených měst, kde se o vorinských pravidlech zacházení s otroky jen šeptá.

Vydat se tímto směrem nevěstilo nic dobrého. Těmto oblastem nikdo nevládl, a když by se Tvlakv držel mimo oficiální obchodní cesty, mohl by se snadno dostat do konfliktu s volnými žoldáky – s muži, kteří se nerozpakovali zabít otrokáře i s otroky jen kvůli několika čalám a vagonům.

Lidé nemají kouska cti v těle. Existovali někdy vůbec čestní lidé?

Ne, pomyslel si Kaladin. Čest vymřela. Před osmi měsíci.

„Tak co?“ naléhal muž s plstnatou bradkou. „Jak se z tebe stal otrok?“

Kaladin se znovu opřel rukou o mříže. „A jak z tebe?“

„To je zvláštní,“ poznamenal otrok. Kaladin na otázku odpověděl, ale odpověď mu nedal. Pokládal to za dostatečné. „Byla v tom samozřejmě ženská. Měl jsem vědět, že mě prodá.“

„Neměl jsi krást čaly. Stejně jsou moc pomalý. Koně by byli lepší.“

Muž se dal do smíchu. „Koně? Co si o mně myslíš, blázne? Kdyby mě chytili, jak kradu koně, tak už bych visel! Čaly mě stály jen cejch otroka.“

Kaladin se otočil. Muž měl na čele cejch starší než on. Kůži kolem jizvy už měl bledou. Co znamená ten párový glyf? „Sas morom,“ četl Kaladin. To byl okrsek velkopána, kde byl muž cejchován.

Otrok vyděšeně zvedl hlavu. „Hej, ty umíš glyfy?“ Několik otroků kolem nich sebou trhlo. „Tak to máš asi ještě lepší historku, než jsem si myslel, kámo.“

Kaladin se díval ven na traviny vlnící se v mírném vánku. Jakmile se zvedl vítr, citlivější lodyhy trávy se stáhly dolů do děr, až zůstala krajina holá nebo skvrnitá jako kůže neduživého koně. Větrný spren byl stále poblíž, poletoval mezi drny trávy. Jak dlouho už ho sleduje? Možná už pár měsíců. To bylo divné. Třeba to ale není stále stejný spren. Nedali se od sebe rozeznat.

„Tak co?“ naléhal otrok. „Tak proč jsi tu teda?“

„To má spoustu důvodů,“ odpověděl Kaladin. „Prohry. Zločiny. Zrady. Nejspíš je to u každýho stejný.“

Několik otroků kolem něho souhlasně pobrukovalo. Jeden z nich se však z broukání znovu rozkašlal. Přetrvávající kašel, proběhlo Kaladinovi myslí, provázený zvýšenou tvorbou hlenu a nočním blouzněním. To vypadá na drásavku.

„No,“ pokračoval hovorný soused, „možná bych se měl zeptat jinak. Buď konkrétní, jak říkávala moje máma. Řekni to, co si myslíš, a zeptej se na to, co chceš vědět. Jak jsi přišel k tomu prvnímu cejchu?“

Kaladin si sedl a cítil, jak pod ním vagon drkotá a nadskakuje. „Zabil jsem plavooka.“

Bezejmenný soused znovu hvízdl, tentokrát ještě obdivněji než předtím. „To se divím, že tě nechali naživu.“

„Do otroctví mě neprodali za to, že jsem zabil plavooka,“ poznamenal Kaladin. „Spíš za to, že jsem nezabil jinýho.“

„Jak to?“

Kaladin zakroutil hlavou a potom přestal na sousedovy neodbytné otázky odpovídat. Ten nakonec přešel dopředu vagonu, tam si sedl a díval se na své bosé nohy.

Ještě o několik hodin později seděl Kaladin na stejném místě a netečně si přejížděl prsty po glyfech na čele. Tohle je jeho život, den za dnem v těch prokletých vagonech.

První cejchy se už dávno zahojily, ale kolem glyfu šaš měl kůži stále zarudlou, podrážděnou a pokrytou strupy. Cukalo mu v ní, jako když mu tam bije druhé srdce. Bolelo to skoro víc než spálenina, když jako malý kluk vzal do ruky rozpálené držadlo pánve.

V duchu se mu vybavovaly lekce, které dostal od otce, když ho učil, jak ošetřit spáleninu. Nanes hojivou mast, abys předešel infekci, a jednou denně omývej. Tyhle vzpomínky mu klid nedodaly. Naopak byly na obtíž. Nemá k dispozici jetelovou mízu ani olej z bradáčku na omývání.

Kolem strupu měl napjatou kůži a připadalo mu, jako by měl celé čelo stažené. Nedokázal nezvedat a nevraštět obočí a ránu tím neustále dráždil. Zvykl si rukou otírat kapičky krve, které se mu vždycky objevily v nových prasklinách. Pravé předloktí měl potřísněné od krve. Kdyby měl zrcadlo, byl by si nejspíš všiml maličkých červených hnilobných sprenů nashromážděných kolem rány.

Slunce se sklánělo k západu, ale vagony se valily dál. Nad obzorem se na východě ukázal fialový Salas, nejdřív trochu váhavě, jako by se nesměle ujišťoval, že slunce už zapadlo. Byla jasná noc a vysoko na obloze se mihotaly hvězdy. V tuto dobu bylo vidět vysoko na obloze Talnovu stopu, souhvězdí temně červených hvězd, které se na první pohled lišily od ostatních.

Otrok, který měl před chvílí záchvat kašle, se znovu rozkašlal. Trhavý vlhký kašel. Dřív by byl Kaladin pohotově pomohl, ale cosi se v něm zlomilo. Příliš mnoho lidí, kterým se snažil pomáhat, bylo najednou mrtvých. Měl pocit – iracionální – že tomu člověku bude bez jeho pomoci lépe. Když přišel o Tiena a potom o Dalleta a jeho partu a nakonec postupně o několik skupin otroků, bylo těžké donutit se ještě se o něco snažit.

Dvě hodiny po Prvním měsíci Tvlakv zavelel zastavit. Jeho dva neurvalí žoldáci slezli ze střechy vagonu a začali zakládat malé ohniště. Hubený Taran – sluha – se postaral o čaly. Tito obrovští korýši byli stejně velcí jako vagony. Zatáhli se do krunýřů s klepety plnými zrní ke spánku. Brzy z nich nebylo vidět víc než tři sotva rozeznatelné hromádky. Nakonec začal Tvlakv kontrolovat otroky, obcházel jednoho po druhém a každému dal naběračku vody, aby byli zdraví, když už do nich investoval. Nebo aspoň tak zdraví, jak se dá od těchhle ubožáků čekat.

Začal u prvního vagonu a Kaladin – stále ještě stál – vsunul prsty do provizorního opasku a zkontroloval listy, které tam měl ukryté. Uspokojil se, když cítil, jak tam šustí jako tuhé usušené lusky. Zatím se ještě nerozhodl, co s nimi udělá. Utrhl si je jednou, když mu dovolili vystoupit z vagonu, aby si protáhl nohy. Pochyboval, že by kdokoli z ostatních ve vagonu poznal listy traviče černého – úzké trojlaločné lístky na stonku – takže ani příliš neriskoval.

Netečně listy vyndal a potřel mezi palcem a ukazováčkem. Dokud nebudou úplně suché, nebudou příliš účinné. Proč je nosí při sobě? Chce se Tvlakvovi pomstít? Nebo je má jen pro strýčka příhodu – kdyby se všechno změnilo k horšímu a už by nedokázal život unést?

Tomuhle jsem rozhodně nepropadl, pomyslel si. Spíš to byl jen instinkt chopit se zbraně, kterou mu příležitost podala. Byť byla neobvyklá. Krajina potemněla. Salas byl nejmenší a nejtmavší z měsíců. I když byla jeho fialová barva nevyčerpatelnou inspirací pro básníky, nevydal ani tolik světla, aby si člověk viděl na dlaň před obličejem.

„Jé,“ ozval se ženský hlas. „Co to je?“

V koutě na podlaze u dveří poblíž Kaladina se objevila průsvitná postava veliká sotva jako lidská dlaň. Vyšplhala se na vagon a vlezla dovnitř, jako by zdolávala vysokou horu. Byl to větrný spren v podobě mladé ženy – větší spreni dokázali měnit podobu i velikost. Měla kostnatý obličej a dlouhé splývavé vlasy, které se na koncích vytrácely a splývaly s mlhou. Barvu měla – Kaladin nedokázal o větrných sprenech uvažovat jinak než jako o ženách – modravou a bílou a oblečená byla do splývavých bílých šatů dívčího střihu, dlouhých do poloviny lýtek. Stejně jako vlasy jí dole na konci splývaly s mlhou. Ruce, nohy a obličej měla výrazné a dobře viditelné a poprsí a boky měla jako štíhlá žena.

Kaladin se na ducha zamračil. Spreni jsou všude. Člověk jim většinou nevěnuje pozornost. Tenhle spren v podobě ženy byl ale zvláštní. Vystupovala nahoru, jako by vycházela po neviditelném schodišti. Dostala se až do výšky Kaladinovy ruky. Sevřel černé lístky do dlaně. Obcházela mu pěst. Zářila jako jakýsi paobraz, který se člověku vytvoří před očima, když se dlouho dívá do slunce, ale skutečné světlo z ní nevycházelo.

Sehnula se a prohlížela si Kaladinovu dlaň ze všech stran jako dítě, které má podezření, že v ní je schovaný bonbón. „Co je to?“ Hlas měla tichý, jako by šeptala. „Mně to můžeš ukázat. Já to nikomu neřeknu. Je to poklad? Uřízl jsi kousek pláště noci a schoval sis ho? Nebo je to srdce brouka, maličké, ale mocné?“

Nereagoval. Spren se nasupil. Nafoukl se a vznášel se vysoko, i když neměl křídla. Tak vysoko, že se mu mohl podívat do očí. „Kaladine, proč mě musíš ignorovat?“

Kaladin vyskočil. „Co jsi říkala?“

Lišácky se usmála a potom odskočila a proměnila se na bílou stuhu s modravou září. Proletěla mezi mřížemi jako stuha ve větru a vrhla se pod vagon.

„Aby tě bouře vzala!“ utrousil Kaladin a vyskočil na nohy. „Sprene! Tak co jsi to říkala? Opakuj to!“ Spreni lidi neoslovují jménem. Nejsou inteligentní. Větší – větrní spreni a vodní spreni – dokážou napodobovat hlasy a výrazy, ale nedokážou skutečně myslet. Nedokážou…

„Slyšeli jste to někdo?“ zeptal se Kaladin a otočil se k ostatním ve vagonu. Střecha byla tak vysoko, že se v něm dokázal postavit. Ostatní leželi a čekali na svou naběračku vody. Kromě jakéhosi zabručení, okřiknutí, aby mlčel, a zakašlání nemocného muže v rohu se odpovědi nedočkal. I jeho „přítel“, který si s ním prve přišel povídat, mlčel. Upadl do jakési letargie, díval se upřeně na své nohy a pravidelně kroutil prsty.

Možná sprena neviděli. Velcí spreni jsou často neviditelní, vidí je jen ten, koho se rozhodnou obtěžovat. Kaladin si sedl na podlahu vagonu a vysunul nohy ven. Ten spren vyslovil jeho jméno, ale určitě jen opakoval to, co tu od někoho slyšel. Jenže… nikdo z otroků ve vagonu jeho jméno nezná.

Možná už z toho začínám cvokařit, pomyslel si. Nejspíš mám vidiny. A slyším hlasy.

Zhluboka se nadechl a otevřel dlaň. Prudkým pohybem rozlámal listy. Stejně je musí zase schovat, aby nevyvolal…

„Ty listy vypadají zajímavě,“ pronesl stejný ženský hlas. „Líbí se ti, viď?“

Kaladin nadskočil a uskočil stranou. Spren visel ve vzduchu přímo u jeho hlavy. Bílé šaty mu vlály ve větru, který Kaladin necítil.

„Jak víš, jak se jmenuju?“ zeptal se.

Spren neodpověděl. Procházel se ve vzduchu kolem mříží a díval se ven, jak otrokář Tvlakv přiděluje vodu posledním otrokům v prvním vagonu. Potom se podíval na Kaladina. „Proč už nebojuješ? Dřív jsi bojoval. Teď jsi toho nechal.“

„Co je ti do toho, duchu?“

Žena, jejíž podobu spren už zase měl, dala hlavu na stranu. „Nevím,“ odpověděla a jako by svou odpovědí sama sebe překvapila. „Ale je to tak. Není to divný?“

Bylo to víc než divné. Co si má myslet o sprenovi, který nejen že používá jeho jméno, ale asi si i pamatuje věci, které se staly už před několika týdny?

„Lidi listy nejedí, víš, Kaladine,“ řekla žena a založila průsvitné ruce. Znovu dala hlavu na stranu. „Nebo ty jo? Já si nevzpomínám. Ty jsi tak zvláštní – cpeš si věci do pusy a jiný zase vyplivuješ, když si myslíš, že se nikdo nedívá.“

„Jak víš, jak se jmenuju?“ zeptal se šeptem.

„A jak to víš ty?“

„No protože… se tak jmenuju. Řekli mi to rodiče. Nevím.“

„No, a já taky nevím,“ řekla a pokyvovala hlavou, jako by právě zvítězila v obtížné argumentaci.

„Fajn,“ poznamenal. „Proč mi teda říkáš jménem?“

„Protože to je zdvořilý. A ty jsi nezdvořilý.“

„Spreni přece nevědí, co to znamená.“

„Hele,“ řekla a ukázala na něho. „Nezdvořilej.“

Kaladin přimhouřil oči. Je daleko od místa, kde vyrostl, chodí po cizí půdě a jí cizí jídlo. Možná i spreni jsou tu jiní než u nich doma.

„Proč teda nebojuješ?“ zeptala se a usadila se mu u nohou a podívala se mu do očí. Nic nevážila. Necítil ji.

„Nemůžu,“ odpověděl tiše.

„Dřív jsi bojoval.“

Zavřel oči a opřel si čelo o mříže. „Jsem hrozně unavenej.“ Nemyslel tím fyzickou únavu, i když ho osm měsíců obživy ze zbytků připravilo o hodně síly, kterou si ve válce tak pěstoval. Myslel tím spíš to, že se unavený cítí. I když má dostatek spánku. A i v těch vzácných dnech, kdy nemá zrovna hlad, není mu zima a není po výprasku. Tak unavený…

„Předtím jsi byl taky unavený.“

„Já jsem prohrál, sprene,“ odpověděl a držel oči pevně zavřené. „Musíš mě takhle trápit?“

Všichni byli mrtví. Cenn a Dallet a před nimi Tukks a Takerové. A předtím Tien. A předtím měl krev na rukou a před sebou mrtvolu mladé dívky s bledou pletí.

Otroci okolo si začali cosi mumlat – patrně si mysleli, že se zbláznil. Každý může někdy vidět sprena, ale mluvit s ním je pošetilost. Copak je opravdu blázen? Možná by to bylo to nejlepší, co by ho mohlo potkat – šílenství je útěk od bolesti. Jenže jemu naopak nahánělo hrůzu.

Otevřel oči. Tvlakv se konečně kolébavým krokem blížil k jejich vagonu s kbelíkem vody. Korpulentní hnědooký muž mírně napadal na jednu nohu. Patrně následek nějaké staré zlomeniny. Byl Thajlen a ti měli všichni nápadně bílé bradky – bez ohledu na věk nebo barvu vlasů – a bílé obočí. Obočí jim dorůstalo velmi dlouhé a Thajleni ho nosili sčesané za uši. Vypadalo to, jako by měl dva bílé prameny v jinak černých vlasech.

Na sobě měl černo-červeně pruhované kalhoty, tmavě modrý svetr a ve stejné barvě pletenou čepici. Kdysi to bylo pěkné oblečení, ale začínalo být omšelé. Že by byl někdy něčím jiným než otrokářem? Tahle profese – obchodování s živým masem – lidi vždycky změnila. Plnila sice měšec, ale vyčerpávala duši.

Tvlakv se držel v uctivé vzdálenosti od Kaladina a s olejovou lampou v ruce se šel podívat na otroka na kraji vagonu, který trpěl záchvaty kašle. Tvlakv povolal své žoldnéře. Přišel Blut – Kaladin nechápal, proč si ta jejich jména pamatuje. Tvlakv cosi tiše řekl a podíval se na otroka. Blut přikývl. Plochý obličej měl zastíněný lampou. Uvolnil z opasku obušek.

Větrný spren se vrátil do podoby bělavé stuhy a kličkoval směrem k nemocnému. Několikrát se otočil a nakonec dosedl na zem a znovu se změnil v dívku. Naklonila se a zkoumavě si prohlížela otroka. Jako zvědavé dítě.

Kaladin se otočil a zavřel oči, ale stále slyšel kašlání. V duchu se mu opět vybavil otcův hlas. Na kašel při drásavce, říkával trpělivě vysvětlujícím tónem, pomůžou dvě hrsti červeného břečťanu rozdrceného na prášek, každý den. Když je nemáš, dávej pacientovi hodně tekutin, pokud možno s cukrem. Pokud bude mít dostatek tekutin, velmi pravděpodobně přežije. Ta nemoc vypadá mnohem horší, než ve skutečnosti je.

Velmi pravděpodobně přežije…

Kašlání neustávalo. Kdosi otevřel dveře vagonu. Budou si s tou nemocí vědět rady? Takové jednoduché řešení. Dejte mu vodu a on přežije.

Nezáleží na tom. Radši se do ničeho nezaplést.

Muži umírající na bojišti. Mladá tvář, tak známá a milá, se zvedá ke Kaladinovi s prosbou o záchranu. Rána mečem proniká hluboko do krku. Střeponoš si vybírá svou daň mezi Amaramovým vojskem.

Krev. Smrt. Prokletí. Bolest.

A otcův hlas. To ho takhle necháš, synu? Necháš ho zemřít, když jsi mohl pomoct? Vem to bouře!

„Počkejte!“ vykřikl Kaladin a vstal.

Ostatní otroci se shlukli vzadu. Blut vyskočil, prudce zavřel dveře vagonu a zvedl obušek. Tvlakv sebou trhl a schoval se za něho.

Kaladin se zhluboka nadechl, sevřel v hrsti lístky a setřel si z čela kapičky krve. Přešel těsnou klec, bosé nohy mu pleskaly po dřevěné podlaze. Klekl si vedle nemocného muže. Blut se na něho zlostně díval. V mihotavém světle bylo vidět jeho protáhlý obličej s ostrými rysy a bledé rty. Otrok vykašlával zelenavé hleny. Kaladin mu sáhl na krk a pátral po známkách otoku. Potom se mu podíval do hnědých očí.

„Tomu se říká drásavý kašel,“ řekl Kaladin. „Přežije to, když mu dáte zvýšené příděly vody – naběračku každé dvě hodiny, tak pět dní. Musíte mu to nalejt až do krku. Dejte tam cukr, jestli máte.“

Blut se poškrábal na masité bradě a podíval se na malého otrokáře.

„Vytáhněte ho ven,“ rozhodl Tvlakv.

Jakmile Blut odemkl klec, zraněný otrok se probral. Žoldnéř odehnal Kaladina obuškem. Kaladin zdráhavě ustoupil. Blut odložil obušek, popadl otroka pod paží a vytáhl ho ven. Přitom neustále nervózně pozoroval Kaladina. Kaladinův poslední neúspěšný pokus o útěk si vyžádal zásah dvaceti ozbrojených otroků. Pán ho za to měl dát popravit, místo toho ho však označil za „spiklence“, ocejchoval znamením šaš a prodal za pakatel.

Kaladin vždycky přežil, i když ti, kterým se snažil pomáhat, zemřeli. Někdo by to mohl pokládat za požehnání, on v tom však viděl spíš mučivou ironii. Když byl u svého předchozího pána, strávil nějaký čas s otrokem ze západu. Byl to Selajec a mluvil o Dávné magii a o tom, co říkají legendy o její schopnosti uvrhnout člověka do prokletí. Je možné, že by byl tohle Kaladinův případ?

Nebuď hlupák, říkal si.

Dveře klece zapadly zpátky na místo a zamkly se. Klece byly nezbytné. Tvlakv musel chránit svou chatrnou investici před velebouřemi. Klece měly dřevěné boky, které se daly zvednout a chránily otroky před divokými vichřicemi.

Blut odtáhl otroka k ohni a vedle rozbalil barel s vodou. Kaladin se uklidnil. No vidíš, řekl si, nakonec přece pomůžeš. Nakonec se to vyplatí.

Otevřel dlaň a podíval se na pomačkané černé listy. Nepotřebuje je. Propašovat je Tvlakvovi do pití by bylo nejen příliš složité, ale i nesmyslné. Copak si opravdu přeje otrokářovu smrt? Čeho by tím dosáhl?

Ozvala se rána. Po ní druhá, tupá, jako kdyby někdo upustil na zem pytel zrní. Kaladin zvedl hlavu a podíval se na místo, kam Blut odvedl nemocného otroka. Žoldnéř znovu zvedl obušek a s hlasitým zapraskáním s ním uhodil otroka do hlavy.

Otrok nevydal jediný zvuk – nevykřikl ani bolestí, ani na protest. Jeho tělo se sesunulo na tmavou zem. Blut ho zvedl a přehodil si ho přes rameno.

„Ne!“ křičel Kaladin, jedním skokem byl u mříže a začal s ní lomcovat.

Tvlakv stál u ohně a hřál se.

„Vem vás bouře!“ křičel Kaladin. „Mohl žít, ty grázle!“

Tvlakv se na něj podíval. Potom poodešel od ohně a narovnal si tmavě modrou pletenou čepici. „Všechny by vás nakazil.“ Mluvil s mírným přízvukem, všechna slova monotónně spojoval dohromady bez jediného důrazu. Thajleni vždycky tak divně mumlali. „Neztratím celej vagon kvůli jednomu chlapovi.“

„On už není nakažlivej!“ řekl Kaladin a znovu uhodil rukama o mříž. „Kdyby to někdo z nás měl od něj dostat, tak už jsme to dávno měli.“

„Tak doufejte, že to nemáte. Myslím, že se nedal zachránit.“

„Říkal jsem vám, že dal!“

„A já ti mám jako věřit, dezertére?“ zeptal se Tvlakv pobaveně. „Člověku, kterýmu doutná v očích nenávist. Zabil bys mě.“ Pokrčil rameny. „Ale mně je to jedno. Hlavně když budeš silnej, až tě budu chtít prodat. Ještě mi budeš děkovat, že jsem tě zachránil před tou nemocí od toho chlapa.“

„Děkovat budu leda tak sobě, až tě sprovodím ze světa,“ odsekl Kaladin.

Tvlakv se usmál a vrátil se k ohni. „Jen si pěstuj ten vztek, dezertére, a tu sílu. Vyplatí se mi, až dorazíme na místo.“

Jestli se toho dožiješ, pomyslel si Kaladin. Tvlakv vždycky ohříval zbytek vody, kterou měl pro otroky. Zavěsil ji nad oheň a vařil si z ní čaj. Kdyby se Kaladin ujistil, že bude pít jako poslední, a potom do vody hodil lístky…

Strnul a podíval se na ruce. V tom zmatku zapomněl, že v nich držel listy traviče. Rozmačkal je a vytrousil je, když lomcoval rukama mříží. Na dlaních mu zůstalo jen pár kousků a ty neměly sílu.

Otočil se a díval se kolem sebe. Podlaha klece byla špinavá a pokrytá blátem. Pokud na ni spadly kousky rozdrcených lístků, nedaly se už sebrat. Najednou se začal zvedat vítr a vířit prach, drobky a špínu ve vagonu.

Kaladin opět selhal.

Klesl na zem zády k mříži a sklonil hlavu. Prohrál. Ten zpropadený spren kolem něj pořád poletoval a tvářil se zmateně.

Šalánin skicák: Létající úhoři

Létající úhoři

Létající úhoři byli vidět u většiny pobřežních měst, která jsme navštívili. Četla jsem o nich a byla jsem dychtivá, až je uvidím. Dlouzí jsou většinou mezi metrem a metrem a půl. Ale viděla jsem jednoho obrovského, který jistě měřil od tlamy k ocasu bezmála tři metry.

Ve vzduchu se pohybují velmi elegantně a plynule. Často je doprovázejí desítky malých sprenů, poletují kolem nich ve skupinkách, až to vypadá, jako by na nich jezdili. Námořníci jim často říkají šťastní spreni, ale pochybuji o tom, že by to bylo jejich skutečné jméno.

Jak se udrží ve vzduchu. Všimla jsem si váčků pod jejich křídly, které vypouštějí, když se úhoř prudce vrhne dolů.

Loví ryby těsně pod hladinou moře, kraby a krysy v docích. Na souši nejsou tak elegantní.

„Muž stál na skalním útesu a díval se, jak se jeho domov mění v prach. Dole se valila voda. Hluboko. A slyšel plakat dítě. Byly to jeho vlastní slzy.“

Získáno čtvrtého dne tanatu 1171, třicet vteřin před smrtí. Subjekt byl příštipkář s poměrně velkým renomé.

O Kharbrantu, Městě zvonů, se Šalán nikdy ani nesnilo. Nevěřila, že by se do něj někdy mohla dostat. I když často snila o cestování, očekávala, že prožije život izolovaná na rodinném panství, z něhož jediným únikem byly knihy v otcově knihovně. Předpokládala, že se provdá za některého z otcových přátel a zbytek života prožije opět izolovaná, tentokrát na jeho panství.

Jenže s očekáváními a předpoklady je to jako s tenkostěnným porcelánem. Čím pevněji ho sevřete, tím spíše se rozbije.

Tajil se jí dech. Pevně svírala svůj skicák v kožených deskách, když dělníci přitahovali loď k přístavní hrázi. Kharbrant byl obrovský. Stál na úbočí prudkého svahu a měl klínovitý půdorys, jako by byl postaven do široké štěrbiny, která směřuje otevřenou stranou do oceánu. Domy tu byly krychlovité, s hranatými okny a zdálo se, že byly postaveny z jakéhosi jílu nebo hlíny. Nebo ze směsi s bahnem? Hýřily pestrými barvami, hlavně odstíny červené a fialové, ale občas se mezi nimi našla i modrá nebo žlutá.

Už slyšela zvony. Cinkaly jasnými tóny, rozhoupávány větrem. Musela se natáhnout, aby viděla na nejhonosnější část města. Kharbrant jí připadal jako hora, která se jí tyčí nad hlavou. Kolik lidí může v takovémhle místě bydlet? Tisíce? Desetitisíce? Znovu se zachvěla – obešla ji hrůza, ale zároveň se nedokázala ubránit vzrušení – potom přivřela oči a snažila se zafixovat obraz města v paměti.

Posádka vyběhla na přístavní hráz. Vánek byla úzká loď s jednou plachtou. Nebylo na ní víc místa než pro ni, kapitána, jeho ženu a šestičlennou posádku. Zprvu se zdála příliš malá, ale kapitán Tozbek byl klidný a rozvážný člověk a výborný námořník, ačkoli to byl pohan. Dobře řídil loď celou cestu až do přístavu a vždycky dokázal najít přístřeší, kde mohli přečkat velebouři.

Kapitán dohlížel na námořníky, než loď zakotvila. Tozbek byl podle Šalán spíše menší postavy, ale svalnatý, se širokými rameny. Měl dlouhé thajlenské obočí zastřižené do zvláštních cípů. Vypadalo to, jako by měl nad očima dva čtvrtmetrové vějíře. Na sobě měl černý plášť se stříbrnými knoflíky a na hlavě obyčejnou pletenou čepici. Vždycky si představovala, jak přišel k jizvě, kterou měl patrnou na bradě – v divoké bitvě s piráty. Zklamalo ji, když se dověděla, že mu ji vyseklo uvolněné lano při vichřici.

Jeho žena Ašlv mezitím odešla přes výstupní můstek loď zaregistrovat. Kapitán si všiml, že se na něho Šalán dívá. Došel až k ní. Obchodoval s její rodinou a její otec mu velmi důvěřoval. Bylo to dobře, protože plán, který zosnovala se svými bratry, nepřipouštěl možnost, že by si s sebou vzala dvorní dámu nebo nějakou pečovatelku.

Šalán byla z toho plánu nervózní. Velmi nervózní. Nesnášela přetvářku. Jenže finanční situace jejich domu… Potřebují buď finanční injekci, nebo nějakou velkou výhodu v politice vedenských šlechtických domů. Jinak jejich dům tento rok nepřežije.

Všechno má svůj čas, pomyslela si a snažila se uklidnit. Nejdřív je potřeba najít Jasnu Kholinovou. Pokud se zase někam nepřestěhovala.

„Poslal jsem tam poslíčka, Jasnosti,“ oslovil ji Tozbek. „Tak se brzy dovíme, jestli je princezna pořád tady.“

Šalán vděčně přikývla a pod paží stále svírala skicák. Ve městě jsou lidi úplně všude. Někteří byli oblečeni běžně – muži v kalhotách a košilích se šněrováním, ženy v sukních a pestrobarevných blůzách. Ti mohli být klidně z jejího domova, Jah Kevedu. Ale Kharbrant je svobodné město. Malý a politicky zranitelný městský stát na malém území, ovšem s přístavem otevřeným všem lodím, které tudy proplouvaly, bez rozdílu národností nebo společenského postavení jejich posádky. Lidé se sem jen hrnuli.

Tudíž mnoho lidí, které tu potkávala, pocházelo z exotických krajů. V šálových pláštích z jednoho kusu látky chodili lidé z Tašikku na dálném západě. V dlouhých kabátech ke kotníkům vpředu otevřených… chodil kdo? Málokdy viděla tolik paršů jako tady v docích. Většinou tu přenášeli na zádech těžká břemena. Byli podobně jako paršové, které měl její otec, statní, se silnýma nohama a mramorovanou kůží, od světlé přes temně purpurovou až po černou. Struktura tohoto zabarvení byla u každého člověka jiná, unikátní a neopakovatelná.

Potom, co Šalán skoro šest měsíců stíhala Jasnu Kholinovou z jednoho města do druhého, začínala propadat skepsi, že už ji nikdy nedostihne. Copak se jí princezna záměrně vyhýbá? To se nezdálo pravděpodobné – Šalán prostě nebyla tak významná osoba, aby na ni čekala. Jasnost Jasna Kholinová byla jedna z nejmocnějších osobností na světě. A z velmi nechvalně proslulých. Byla jedinou členkou ortodoxního královského rodu, která se cílevědomě hlásila ke kacířství.

Šalán se snažila udržet na uzdě netrpělivost. Nejspíš opět přijdou se zprávou, že Jasna zase někam odjela. Vánek tu bude kotvit do rána a Šalán dohodne s kapitánem cenu – značně sníženou vzhledem k rodinným investicím do Tozbekových loděnic – za to, že ji odveze do dalšího nejbližšího přístavu.

Už o několik měsíců překračovali termín, kdy měly pro Tozbeka její cesty skončit. Nikdy z jeho strany necítila žádnou rozmrzelost. Byl jí oddaný a její přání mu bylo rozkazem. Nicméně ani jeho trpělivost nemůže být nekonečná a její finance nevyčerpatelné. Už spotřebovala polovinu sferů, které si s sebou přivezla. Samozřejmě by ji neopustil v cizím městě, ale mohl by trvat na tom, aby se vrátila zpátky do Vedenaru.

„Kapitáne!“ volal námořník přibíhající po nástupním můstku. Na sobě měl jenom vestu a volné povislé kalhoty a byl opálený jako každý, kdo pracuje na slunci. „Žádná zpráva, pane. Zapisovatel říkal, že Jasna ještě neodjela.“

„No vida!“ usmál se kapitán a otočil se k Šalán. „Honitba skončila.“

„Díky Heraldům,“ poznamenala Šalán tiše.

Kapitán se usmíval a jeho bujné obočí vypadalo, jako by mu z očí vystupovaly sluneční paprsky. „To nám určitě vaše krásná tvář přivolala správný vítr do plachet! To větrní spreni z vás byli tak unešení, Jasnosti, že nás sem dovedli.“

Šalán se začervenala a uvažovala o jisté odpovědi, zavrhla ji však jako nevhodnou.

„Aha,“ poznamenal kapitán a ukázal na ni. „Vidím, že byste chtěla odpovědět – vidím vám to v očích, mladá dámo. Tak ven s tím. Slova musí ven a ne se štosovat v člověku. Jsou to svobodné bytosti, a když je zamknete uvnitř, tak vám to zkazí žaludek.“

„Není to zdvořilé,“ namítla Šalán.

Tozbek se dal do smíchu. „Jak ještě po těch měsících cestování můžete tohle říct! Pořád vám říkám, my jsme námořníci. My jsme zapomněli, co je to zdvořilost, ve chvíli, kdy jsme poprvé vkročili na loď. A na záchranu už je teď pozdě.“

Usmála se. Byla vedena přísnými vychovateli a učiteli, že má držet jazyk za zuby. Její bratři ji bohužel nabádali k pravému opaku a byli v tom ještě důslednější. A tak si zvykla je bavit vtipnými komentáři, když nebyl nikdo na doslech. Ráda vzpomínala na hodiny strávené u krbu ve velkém pokoji se třemi ze svých čtyř bratrů schoulenými kolem ní s ušima nastraženýma, aby jim neuniklo ani slovo, které utrousila v roli otcova nového patolízala nebo potulného horlivce. Často si vymýšlela nejrůznější průpovídky a vkládala je do úst lidem, které viděli, ale neslyšeli. To v ní vypěstovalo cosi, co vychovatelky nazývaly „černou šmouhou na charakteru“. A námořníci, ti byli ještě vděčnějším publikem vtipných průpovídek než Šalánini bratři.

„No,“ začala – sice se červenala, ale bylo vidět, že ráda promluví. „Myslela jsem si jen, že když říkáte, že moje krása přiměla vítr, aby nás dostal rychle do Kharbrantu, tak to mělo znamenat, že když jsme jindy dorazili se zpožděním, tak to zavinila moje ošklivost?“

„No… ehm…“

„Takže mi vlastně ve skutečnosti říkáte, že jsem krásná z jedné šestiny.“

„Nesmysl! Vy jste jako sluníčko, když ráno vyjde na oblohu, slečinko!“

„Sluníčko? Ráno? To jsem tak brunátná?“ Zatahala se za dlouhé zrzavé vlasy. „A každý ztratí náladu, jen mě vidí?“

Kapitán se dal do smíchu a několik námořníků se k němu přidalo. „No tak dobře,“ opravil se, „jste jako květina.“

Zašklebila se. „Na květiny jsem alergická.“

Kapitán zvedl obočí.

„No ne,“ připustila, „jsou hezké, to ano. Ale kdybyste mi dal kytici, tak budu tak kýchat, že si budete myslet, že přišlo zemětřesení.“

„Dobře, budiž. Já jenom říkám, že jste krásná jako květina.“

„No jestli jsem, tak má asi tu moji alergii většina mladých mužů, protože se ode mě drží na hony daleko.“ Udělala spiklenecký obličej. „Vidíte, já jsem vás varovala, že to není zdvořilý. Mladá dáma by takhle mluvit neměla.“

„Ale slečinko,“ prohodil kapitán a posunul si pletenou čepici do čela. „Mně a tady klukům bude ten váš ostrý jazýček hrozně chybět. Vůbec nevím, co tu bez vás budeme dělat.“

„Co by, budete se plavit,“ odpověděla. „A jíst a zpívat a koukat na vlny. Prostě budete dělat všechno, co děláte teď, jenom na to budete mít víc času, protože nebudete zakopávat o holku, co sedí na vaší palubě a kreslí nebo si pro sebe něco mumlá. Ale máte můj dík, kapitáne. Byla to úžasná cesta – i když trochu dlouhá.“

Děkovným gestem zvedl ruku k čepici.

Šalán se usmála. Nečekala, že když bude plout někam o samotě, naplní ji to takovým pocitem svobody. Její bratři se báli, že bude mít z cesty strach. Připadala jim ostýchavá, protože se nerada zapojovala do debat, a když mluvila větší skupina lidí, raději mlčela. A možná byla ostýchavá. A být daleko od Vedenaru rozhodně strach nahánělo. Ale zároveň to bylo i úžasné. Tři skicáky pokreslila obrázky zvířat a lidí, s nimiž se cestou setkala, a přestože ji stále pronásledovaly starosti o rodinné finance, úžasné zážitky z cest jí je zčásti kompenzovaly.

Tozbek se začal zabývat ukotvením lodi. Byl to dobrák. Tu jeho chválu brala tak, jak ji myslel. Když to přežene, byl to vlastně jakýsi výraz náklonnosti. Měla světlou pleť a žila v místě, kde se za znak pravé krásy považovala aletská snědá barva, a i když měla světlé oči, její kaštanovo-červené vlasy prozrazovaly nečistou pokrevní linii jejích předků. Neměla na hlavě ani jediný pramen té tak žádoucí černé. Pihy jí naštěstí většinou zbledly, když dospěla – žehnej Heraldům – ale na nose a na tvářích byla tu a tam nějaká vidět.

„Slečno,“ otočil se k ní kapitán po poradě s mužstvem, „Jasnost Jasna Kholinová bude určitě na tajné poradě v Konkláve, víte.“

„Aha, tam, kde je to Palaneum?“

„Ano, tam, bydlí tam i král. Je to v centru města, dá se říct. Akorát vysoko.“ Poškrábal se na bradě. „No, nicméně, Jasnost Jasna Kholinová je králova sestra, ta se jinde v Kharbrantu zdržovat nebude. Jalb vám ukáže cestu. Zavazadlo vám přineseme později.“

„Děkuju, kapitáne,“ odpověděla. „Šajlor mkabat núr.“ Vítr nás bezpečně dovedl k cíli. Poděkování v thajlenštině.

Kapitán se usmál. „Mkaji bade fortensis!“

Neměla tušení, co to znamená. Uměla thajlensky docela obstojně číst, ale mluvená thajlenština, to bylo něco úplně jiného. Usmála se na něho, což byla patrně přiměřená reakce, protože se kapitán rozesmál a gestikuloval na jednoho ze svých námořníků.

„Zůstaneme tady v přístavu dva dny,“ řekl. „Zítra má přijít velebouře, víte, tak nemůžeme odplout. Pokud se věci kolem Jasnosti Jasny nevyvinou tak, jak byste čekala, vezmeme vás zpátky do Jah Kevedu.“

„Ještě jednou díky.“

„Není zač, slečinko,“ odpověděl. „Neděláme nic, co bychom tak jako tak neměli v plánu. Zatím tady můžeme nabrat zboží a tak. Kromě toho mám tu krásnou podobiznu svý ženy, co jste mi dala do kajuty. Opravdu krásná.“

Došel k Jalbovi a dal mu instrukce. Šalán čekala a zatím zasunula skicák zpátky do kožené aktovky. Jalb. Takováhle jména dělají jejímu vedenskému jazyku trochu potíže. Proč jen ti Thajlenové s takovou oblibou lepí jednu souhlásku na druhou a nedají mezi ně pořádnou samohlásku?

Jalb na ni kýval. Vydala se za ním.

„Dejte na sebe pozor, slečinko,“ varoval ji kapitán, když procházela kolem něho. „I bezpečný město jako Kharbrant v sobě skrývá nástrahy. Mějte oči na stopkách.“

„Myslím, že oči jsou přece jen lepší v hlavě, kapitáne,“ odpověděla a opatrně vystoupila na můstek. „Kdybych je měla na stopkách, tak o ně můžu dost snadno přijít.“

Kapitán se zasmál a zamával jí na rozloučenou, když vystupovala po můstku z lodě a volnou rukou se přidržovala zábradlí. Stejně jako všechny ženy vorinské víry nosila levou ruku – krytou ruku – zakrytou oděvem a holou měla pouze pravou, volnou ruku. Obyčejné tmavooké ženy nosily rukavici, ale od ženy jejího postavení se očekával cudnější oděv. Nosila přes krytou ruku dlouhý, dole zapnutý rukáv.

Oblečena byla podle vorinských zvyklostí do šatů přiléhavých od pasu nahoru, s volnou splývavou sukní. Byly z modrého hedvábí a po stranách se zapínaly na knoflíky z čalí perleti. Krytou rukou si tiskla k tělu koženou aktovku a volnou rukou se přidržovala zábradlí.

Vystoupila z můstku do ruchu přístaviště. Kolem pobíhali poslíčci, ženy v červených pláštích nosily na rámech přes ramena těžké náklady. Kharbrant bylo vorinské město – stejně jako Aletkar nebo Šalánin domovský Jah Keved. Nežili tu žádní pohani a písmo bylo výsadou žen. Muži se učili jen glyfy a písmena a čtení přenechávali manželkám a sestrám.

Neptala se, ale byla si jistá, že kapitán Tozbek číst umí. Viděla ho s knihou. Proto se v jeho přítomnosti cítila nesvá. Číst, to bylo u mužů dost nevídané. Přinejmenším u horlivců.

„Chcete jet?“ zeptal se Jalb s tak silným thajlenským přízvukem, že mu skoro nerozuměla.

„Ano. Prosím.“

Přikývl a odešel a nechal ji samotnou v přístavu mezi skupinami paršů, kteří stěhovali těžké dřevěné bedny z jednoho mola na druhé. Paršové měli pomalejší chápání, ale byli skvělí dělníci. Její otec jim vždycky dával přednost před normálními otroky.

Je možné, že Aleti opravdu chtějí vyhladit parše z Roztříštěných planin? Šalán to připadalo divné. Paršové nebojovali. Byli poddajní a prakticky němí. Jistě, podle toho, co slyšela, byli paršové z Roztříštěných planin jiní – říkalo se jim Paršendi. Byli silnější, vyšší a bystřejší. Možná to vůbec ani praví paršové nebyli. Třeba to byla nějaká jim příbuzná rasa.

Ke svému překvapení zjistila, že se okolí přístavu hemží živočichy. Ve vzduchu se tu a tam objevil létající úhoř, pátrající po krysách nebo rybách. Ve štěrbinách mezi prkny mola se skrývali malí krabi a na tlustých kládách byly přilepené trsy háčkovců. V jedné malé přístavní uličce se objevil přikrčený číhající norek. Čekal, až někdo upustí kousek potravy.

Šalán se neubránila, aby nevytáhla skicák a nezačala kreslit lovícího dravce. Copak on se nebojí těch lidí všude okolo? Krytou rukou držela skicák, opřený o prsty schované v rukávu, a volnou rukou kreslila uhlem. Než náčrt dokončila, přišel její průvodce s jakýmsi mužem, který za sebou táhl zvláštní vozítko se dvěma velkými koly a sedátkem se stříškou. Váhavě odložila skicák. Čekala krytá nosítka.

Muž u vozíku byl malý a snědý, s plnými rty a širokým úsměvem. Pokynul na Šalán, aby se posadila. Učinila tak se skromnou elegancí, kterou musela do omrzení tvrdě trénovat se svými vychovatelkami. Muž před vozíkem se jí na cosi zeptal stroze znějícím jazykem. Znělo to velmi úsečně a nerozuměla ani slovo.

„Co to říkal?“ zeptala se Jalba.

„Ptal se, jestli chcete odvézt dlouhou cestou nebo krátkou cestou.“ Jalb se poškrábal na hlavě. „Nejsem si moc jistej, co je v tom za rozdíl.“

„Předpokládám, že jedna je asi delší,“ odpověděla Šalán.

„Slečna je chytrá,“ poznamenal Jalb a odpověděl tahači týmž štěkavým jazykem, kterým se muž ptal.

„Z dlouhé cesty jsou hezké výhledy na město,“ přeložil jí Jalb. „Krátká cesta vede přímo do Konkláve. Není z ní ovšem nic moc vidět. Asi si všiml, že jste ve městě nová.“

„To se tak liším?“ namítla a začervenala se.

„Ehm, samozřejmě, že ne, Jasnosti.“

„No podle toho, jak to říkáte, si připadám jako bradavice na nose královny.“

Jalb se zasmál. „To chápu. Jenže člověk nemůže jet někam podruhý, aniž by tam jel poprvý, obávám se. Každý občas musí trochu vyčnívat. A málokdo to umí tak krásně jako vy.“

Na flirtování námořníků si musela cestou zvyknout. Nikdy nebylo úplně přímé, měla trochu podezření, že jim domlouvala kapitánova žena, když viděla, jak se Šalán vždycky červená. U nich doma se otcovi sluhové – i ti svobodní – báli slůvkem vybočit ze svých přidělených mezí.

Tahač stále čekal na její odpověď. „Krátkou cestou, prosím,“ řekla Jalbovi, i když by si bývala město prohlédla ráda. Konečně byla v opravdovém městě a má si vybrat kratší cestu? Ale Jasnost Jasna jí dokázala unikat jako motýl. Radši si pospíší.

Hlavní cesta vedla serpentinami do svahu, a i když to byla ona kratší varianta, i tak viděla z města dost. Připadalo jí omamně plné zvláštních lidí, zákoutí a znějících zvonů. Seděla a nasávala to do sebe všemi póry. Budovy byly uspořádané podle barev a každá barva patrně znamenala jiný účel příslušného domu. Obchody prodávající stejné zboží měly fasády stejné barvy – obchody s oblečením fialové, s potravinami zelené. Domy měly zvláštní vzory, které nedokázala interpretovat. Barvy měly tlumené, jakoby omšelé.

Jalb šel vedle vozu s rukama v kapsách a překládal, co jí tahač říkal. „Říkal, že město je zvláštní tím, že leží v lajtě.“

Šalán přikývla. Mnoho měst se budovalo v lajtách – oblastech chráněných před velebouřemi okolními skalisky.

„Kharbrant je jedno z nejlépe chráněných velkých měst na světě,“ překládal Jalb. „Symbolizujou to ty zvony. Poprvé je prý zavěsili, aby upozornily na to, že se blíží velebouře. Zezačátku byl vždycky vítr tak mírný, že si ho lidi nevšimli.“ Jalb se odmlčel. „On vám tyhle věci říká proto, aby dostal velký spropitný, Jasnosti. Já jsem tuhle historku taky slyšel, ale připadá mi hodně přitažená za vlasy. Kdyby vítr rozhoupal zvony, tak už je tak silný, že ho lidi nemůžou přehlídnout. A navíc – to si ty lidi nevšimli, že jim prší na makovice?“

Šalán se usmála. „To je v pořádku. Ať pokračuje.“

Tahač mlel stále dál ve svém úsečném jazyce – co to mohlo být za řeč? Šalán poslouchala Jalbův překlad a stále do sebe nasávala všechny vjemy – pohledy zvuky a – bohužel – vůně. Vyrostla přivyklá štiplavému pachu zaprášeného nábytku a chlebových placek pečících se v kuchyni. Na moři poznala nové vůně – vůni soli a čerstvého mořského vzduchu.

Tady ovšem nic čistě nevonělo. Každá postranní ulička měla své specifické spektrum odporných pachů. Ty se mísily s vůněmi ze stánků pouličních kramářů a výsledek byl obzvlášť odpudivý. Tahač naštěstí zvolil trasu středem hlavní ulice, kde byly pachy přece jen slabší, i když je to zpomalilo, protože tu byl hustší provoz. Zvědavě pozorovala všechny, které míjeli. Muži v rukavicích s jemně modravou pletí byli Natanatani. Kdo ale byli ti vysocí statní lidé v černých hábitech? A ti muži s vousy spletenými do copánků?

Zvuky Šalán připomínaly překřikující se sbory písníků u nich doma, jen podstatně zesílené co do rozmanitosti a hlasitosti. Křičely tu na sebe stovky hlasů, kola skřípěla na kameni a občas křičeli létající úhoři. Nepřetržitě bylo slyšet cinkání zvonů, tím hlasitější, čím víc foukal vítr. Zvony byly vystaveny za výklady obchodů, zavěšeny pod střechami. Na každé pouliční lampě visel zvon. I na jejím vozíku visel na okraji stříšky malý stříbrný zvonek. Když byli asi v polovině kopce, rozezvučely se hlubší zvony ohlašující čas. Jejich zvuk byl nekoordinovaný a hlučný.

Když dorazili do horní části města, davy lidí prořídly. Konečně vůz zastavil u velké budovy na samém vršku kopce. Měla bílé průčelí, ale byla vytesaná do skály. Přední sloupy byly z jednoho kamenného masivu a na konci budovy vzadu přecházely rovnou ve skálu. Na skalních výstupcích, které tvořily střechu, se krčily nízké kupole v kovově lesklých barvách. Dveřmi domu procházely sem a tam světlooké ženy s psacími potřebami v ruce a v šatech, jako měla Šalán, s levou rukou náležitě zapnutou uvnitř rukávu. Muži, kteří se pohybovali kolem budovy, měli vorinské pláště ve vojenském stylu a tuhé kalhoty. Po stranách se plášť zapínal na knoflíky a nahoře končil tuhým límečkem kolem celého krku. U pasu měli meč a přes kabát, který sahal po kolena, zapnutý pásek.

Tahač se zastavil a řekl cosi Jalbovi. Námořník si dal ruce v bok a začal se s ním hádat. Šalán se usmívala, když viděla, jak se přísně tváří, přimhouřila oči a snažila se vrýt si celý výjev do paměti, aby ho mohla později nakreslit.

„On mi navrhuje, že se rozdělíme, když mu pomůžu nafouknout cenu,“ řekl Jalb a kroutil hlavou, když Šalán podával ruku, aby mohla vystoupit z vozíku. Vystoupila a podívala se na tahače. Pokrčil rameny a usmál se jako dítě, když ho nachytají, že krade sladkosti.

Krytou rukou pevně držela aktovku a volnou rukou v ní hledala měšec s penězi. „Kolik mu mám vlastně dát?“

„Dva čirý čipy jsou až až. Já bych mu dal jeden. Ten zloděj chtěl pět!“

Dosud nikdy sama peníze nepoužila. Sfery jenom obdivovala pro jejich krásu. Byly to malé skleněné korálky, o něco větší než nehet, s maličkým polodrahokamem uprostřed. Polodrahokamy se daly nabít Bouřnou září a sfery potom svítily. Když otevřela měšec, do očí jí svítily úlomky rubínu, smaragdu, diamantu nebo safíru. Vyndala tři diamantové čipy – ty měly nejnižší hodnotu. Nejcennější byly smaragdy, protože ty uměly proměňovače změnit na jídlo.

Skleněný korálek byl většinou pro všechny sfery stejně velký. Velikost úlomku kamene uprostřed byla dána jejich hodnotou. Všechny tři čipy měly například uvnitř jen maličký úlomek diamantu. I ten se však dokázal rozsvítit Bouřnou září. Svítil mnohem méně než třeba lampa, ale bylo to patrné. Mark – sfer střední hodnoty – svítil asi jako svíčka. Vyrovnal se pěti čipům.

Vzala si s sebou jen nabité sfery, protože se doslechla, že temné prázdné sfery jsou podezřelé. Někdy prý dokonce museli volat lichváře, aby pravost kamene posoudil. Nejcennější sfery si schovala samozřejmě do krytého měšce, který měla bezpečně zapnutý v levém rukávu.

Podala tři čipy Jalbovi. Pokrčil rameny. Kývla na tahače a začervenala se, když si uvědomila, že si z Jalba udělala skoro sluhu. Urazila ho?

Jalb se smál a zaujal skutečně postavení sluhy. S vážnou tváří zaplatil tahači. Ten se rozesmál, poklonil se Šalán a odtáhl vozík pryč.

„Tohle je pro vás,“ poznamenala a vytáhla rubínový mark a podávala ho Jalbovi.

„Jasnosti, to je moc!“

„Je to jednak z vděčnosti,“ dodala, „a jednak za to, že tady zůstanete a počkáte tu několik hodin pro případ, že bych se vrátila.“

„Čekat několik hodin za mark? To je plat za týden na lodi!“

„V tom případě by to mělo stačit, abyste odolal pokušení vzdálit se odtud.“

„Budu tady, ani se nehnu!“ řekl Jalb a vystřihl překvapivě dokonale velmi složitou poklonu.

Šalán se zhluboka nadechla a vykročila směrem k impozantnímu vchodu do Konkláve. Tesaná skála byla skutečně pozoruhodná – její výtvarná duše by ji byla chtěla pečlivě prostudovat, ale to si nedovolila. Když vstoupila dovnitř, připadala si, jako by jí veliká budova spolkla. Chodba uvnitř byla lemována lampami na Bouřnou záři, které vydávaly jasné bílé světlo. Nejspíše byly osazeny diamantovými bromy. Bouřnou záři používala jako zdroj osvětlení většina honosných sídel. Brom – sfer nejvyšší hodnoty – vydával světlo jako několik svíček.

Lampy vydávaly příjemné a dostatečné světlo pro veškeré služebnictvo, písaře a plavooky, kteří se po chodbě pohybovali. Zdálo se, že je budova koncipována jako jediný vysoký a dlouhý tunel vytesaný do skály. Po obou stranách ho lemovaly velké místnosti a postranní chodby. Cítila se tu mnohem pohodlněji než venku. Hemžilo se to tu služebnictvem a nižším jasnopanstvem.

Naznačila gestem rukou, že potřebuje obsloužit, a okamžitě se u ní zastavil vyšší sluha ve sněhobílé košili a černých kalhotách a oslovil ji její rodnou vedenštinou. Zřejmě ho k tomu vedla barva jejích vlasů.

„Hledám Jasnu Kholinovou,“ řekla Šalán. „Dověděla jsem se, že by měla být v tomto domě.“

Sluha se poklonil. Vyšší sluhové si obvykle zakládali na svém vybraném vystupování – přesně tím, z něhož si před chvilkou utahoval Jalb. „Vrátím se, Jasnosti.“ Patrně patřil ke druhému nánu. To byli tmavoocí svobodní občané velmi vysokého postavení. Podle vorinské víry bylo v životě člověka rozhodující jeho Povolání – to, čemu měl svůj život zasvětit. Vybrat si správnou profesi a tvrdě v ní pracovat byla ta nejlepší cesta do posmrtného života. Modla, k níž člověk vzhlížel, měla vždycky nějakou spojitost s Povoláním, které si vybral.

Šalán čekala se založenýma rukama. Často o svém Povolání přemýšlela. Bylo zřejmé, že jím bude umění. Kreslila vášnivě ráda, ale přitahovaly ji i jiné věci – především kladení otázek a hledání odpovědí. Proč se létající úhoři nebojí lidí? Čím se živí háčkovci? Proč se krysám někde daří a jinde ne? A tak si raději zvolila vývoj přírody.

Toužila se stát skutečnou badatelkou, získat skutečné vzdělání a věnovat se výzkumu a studiu. To proto pojala ten troufalý plán vyhledat Jasnu a stát se její chovankou? Snad. Musí však mít na zřeteli i jiné věci. Stát se Jasninou chovankou – a tudíž studentkou a badatelkou – byl jen první krok.

Přemýšlela o tom a pomalu šla ke kamennému sloupu a volnou rukou zkoušela, jak je hladký. Stejně jako většina Rošáru – s výjimkou některých pobřežních oblastí – byl Kharbrant postaven na surovém neopracovaném kameni. Okolní budovy stály přímo na skále a tato byla do skály vytesaná. Sloup byl granitový, odhadovala, i když její geologické poznatky byly jen velmi kusé.

Podlaha byla pokrytá dlouhými hnědavě oranžovými koberečky. Tkanina na nich byla hustá, navržená tak, aby vypadala bohatě, ale přitom snesla velký provoz. Dlouhá obdélníková chodba působila starobyle.

V jedné knize, kterou četla, se tvrdilo, že Kharbrant byl založen za šerého dávnověku, léta před posledním obdobím Spouště. To by byl opravdu starý. Tisíce let, založený ještě před hrůzami Hierokracie, dokonce ještě dávno před Odrozením. Ještě za dob, kdy zemi sužovali Pustonoši s kamennými těly.

„Jasnosti?“ ozvalo se za ní.

Šalán se otočila a zjistila, že se sluha vrátil. „Tudy, Jasnosti.“

Pokynula sluhovi a ten ji rychle odvedl rušnou chodbou za Jasnou. Ta žena byla legenda. I Šalán, i když žila v dalekém Jah Kevedu, se doslechla o sestře aletského krále, proslulé kacířce. Přestože jí bylo jenom třicet čtyři let, mnozí v ní viděli zralou adeptku na odborný vědecký post, kdyby tak vehementně neodmítala náboženství. Pranýřovala především řehole, různé církevní sbory, s nimiž se identifikovali lidé vorinské víry.

Tady by nevhodné vtipkování Šalán příliš neprospělo. Bude muset mluvit přesně a věcně. Jako svěřenka ženy takového renomé získá nejlepší školení v ženských uměních: hudbě, malování, psaní, logice a vědě. Stejné vzdělání by získal mladý muž v čestné stráži uznávaného Jasnopána.

Původně vlastně napsala Šalán Jasně dopis žádající o přijetí za svěřenku ze zoufalství. Vůbec nečekala, že by ji mohla skutečně přijmout. Když dostala odpověď s výzvou, aby se do dvou týdnů za Jasnou dostavila do Dumadari, byla z toho šokovaná. A od té doby Jasnu stíhala. Jasna byla kacířka. Bude trvat na tom, aby se Šalán zřekla víry? Šalán pochybovala, že by Jasna něco takového mohla udělat. Vorinské učení, zvláště pokud jde o Věhlas a Povolání jedince, jí bylo útočištěm v těžkých dnech, když na tom byl otec nejhůř.

Odbočili do menší postranní haly a vydali se po chodbách, které vedly velmi daleko od hlavní jeskyně. Nakonec se sluha zastavil a pokynul Šalán, aby dál pokračovala sama. Z pravé postranní chodby byly slyšet hlasy.

Šalán zaváhala. Někdy přemýšlela, jak je to vůbec možné. Byla vždycky tichá a skromná, nejmladší z pěti sourozenců a jediná dívka. Celý život ochraňovaná. A teď leží na jejích ramenou celá budoucnost jejich domu.

Otec je mrtvý. Ale to musí zůstat tajemstvím.

Nerada takhle uvažovala a snažila se tyto myšlenky vytěsnit z mysli a soustředit se na jiné věci. Jenže dopad téhle ztráty se ignorovat nedal. Po otci zbyla spousta slibů, nějaké obchodní dohody, nějaké úplatky… a dům Davar dlužil velké částky peněz velkému počtu lidí. Když už otec nemůže věřitele udržovat v klidu, brzy se začnou domáhat svých požadavků.

Nebyl nikdo, na koho by se mohla obrátit. Její rodinu – kvůli otci – nesnášeli i její spojenci. Velkokníže Valam – Jasnopán, jemuž byla její rodina vázána lénem – churavěl a už dávno jim neposkytoval podporu jako dřív. Kdyby se prozradilo, že otec zemřel a rodina je na mizině, byl by to konec domu Davarů. Pohltil by ho jiný šlechtický dům.

A za trest by z nich sedřeli kůži. Nespokojení věřitelé by se dokonce mohli i pokusit o vraždu. Zabránit tomu může jedině Šalán a první krok k tomu je kontakt s Jasnou Kholinovou.

Šalán se zhluboka nadechla a zabočila do chodby.

„Já umírám. Že umírám? Lékaři, proč mi bereš krev? A kdo je to vedle tebe s tou hlavou z paprsků? Vidím vzdálené slunce. Je tmavé a chladné a svítí na černé obloze.“

Získáno 3. jesnana 1172, 11 vteřin před smrtí. Subjekt byl rešský chovatel čal. Velmi významný vzorek.

„Proč nepláčeš?“ zeptal se větrný spren.

Kaladin seděl zády opřený o roh klece a díval se dolů. Prkna na podlaze byla poškrábaná, jako by je někdo chtěl vykopat jen nehty. Poškrábané místo bylo tmavé, jak se do prken nasákla krev. Pozůstatek marného naivního pokusu o útěk.

Vagon se valil dál. Každý den stejná rutina. Člověk se probudí celý rozlámaný po nesouvislém spánku bez matrací a přikrývek. Čas od času vypouštěli vždycky střídavě z jednoho vagonu otroky ven, aby se protáhli. S železy na nohou chvíli pobíhali kolem vagonu, potom je zahnali a dali jim ranní šlichtu a vagony jely dál až do odpolední šlichty. A další kodrcavá cesta. A večerní šlichta a potom miska vody na noc.

Kaladinův cejch šaš byl stále pokrytý strupy a krvácel. Aspoň že ho střecha vagonu chránila před sluncem.

Větrný spren v podobě dívky se vznášel kolem vagonu jako obláček. Pohybovala se stále blízko Kaladina, z obláčku vystupovala její tvář, jako by chtěla odfouknout mlhu a ukázat něco hmotnějšího, co je za ní. Těkavého, ženského, tělesného. Se zvědavýma očima. Jako žádný jiný spren, kterého dosud viděl.

„Ostatní v noci pláčou,“ namítla. „Ale ty ne.“

„Proč plakat?“ zeptal se a opřel si hlavu o mříž. „Co se tím změní?“

„Já nevím. Proč vůbec lidi pláčou?“

Usmál se a zavřel oči. „Zeptej se Všemohoucího, proč lidi pláčou, sprene. Ne mě.“ Čelo měl orosené potem z vysoké letní vlhkosti tady na západě. Pot se mu vsakoval do rány a pálil. Snad zase přijde jaro. Počasí a roční období byly nevyzpytatelné. Člověk nikdy nevěděl, jak dlouho budou trvat, i když to obvykle bývalo několik týdnů.

Vagon jel dál. Po chvíli cítil v obličeji sluneční paprsky. Otevřel oči. Do vagonu svítilo vrchní částí klece slunce. To znamená, že jsou dvě nebo tři hodiny po poledni. A co odpolední šlichta? Kaladin se přitáhl rukou o mříž a vstal. Tvlakva vpředu neviděl, jen Bluta s plochým obličejem vzadu. Žoldnéř měl na sobě špinavou košili, která se vpředu zavazovala na tkaničky, a na hlavě klobouk se širokým okrajem proti slunci. Kopí a obušek měl ve vagoně za sebou. Meč nenosil. Neměl ho ani Tvlakv, na aletském území ne.

Tráva se dál zasouvala do země a nechávala před vagony holou cestu. Když projely, zase se vysunula nad zem. Krajina tu byla posetá zvláštními křovinami, které Kaladin neznal. Měly rovné špičaté zelené jehlice. Jakmile se vagony přiblížily, jehlice se zatáhly do stonků a z křoviny zůstaly jen holé zohýbané kmeny a větve. Křoviny tu a tam pokrývaly kopcovitou krajinu, zvedaly se na trávou porostlých skaliscích jako stráže.

Vagony se valily dál. Už bylo dost po poledni. Proč nestavíme na šlichtu?

První vagon se konečně zastavil. Ostatní dva se škubnutím zůstaly stát za ním. Čaly s červenými krunýři přešlapovaly a kývaly tykadly ze strany na stranu. Tato robustní hranatá zvířata měla tvrdé krunýře a tlusté sloupovité červené nohy. Kaladin slyšel, že prý jsou schopné člověku drápem zlomit ruku. Ale čaly byly poddajné a ochočené a ve vojsku se nikdy nesetkal s tím, že by od nich někdo utrpěl víc než jen rozpačitý šťouch.

Blut a Tag vystoupili z vagonů a šli za Tvlakvem. Otrokář stál na své sedačce a stínil si oči proti bílému slunci. Ve druhé ruce držel list papíru. Dali se do debaty. Tvlakv kýval směrem, kam šli, a potom ukazoval na papír.

„Ztratil ses, Tvlakve, co?“ volal Kaladin. „Měl ses víc modlit k Všemohoucímu, abys nebloudil. On prý má slabost pro otrokáře. Má pro tebe extra pokojíček v Prokletí.“

Jeden z otroků po Kaladinově levici – muž s dlouhými vousy, který ho oslovil před pár dny, se nenápadně vzdálil, aby nestál vedle člověka, který provokuje otrokáře.

Tvlakv se zarazil a potom stroze kývl na žoldnéře, aby zmlkli. Seskočil z vagonu a došel ke Kaladinovi. „Hej ty,“ oslovil ho. „Dezertére, aletský vojska tudy pochodujou do války. Ty to tu znáš?“

„Ukažte mi mapu,“ odpověděl Kaladin. Tvlakv zaváhal a potom mu mapu podal.

Kaladin natáhl ruku skrz mříž, chytil papír, a aniž by se na něj podíval, roztrhl ho na dva kusy. Během vteřiny ho zděšenému Tvlakvovi před očima roztrhal na maličké kousky. Tvlakv zavolal žoldnéře, ale než přiběhli, měl Kaladin v ruce už jenom hrst konfet. Hodil je po nich se slovy: „Šťastný a veselý, vy šmejdi.“ Kousky papíru jim poletovaly kolem hlavy. Kaladin se otočil a odešel na druhý konec klece. Tam si sedl a díval se na ně.

Tvlakv stál a mlčel. Potom zrudl, ukázal na Kaladina a cosi sykl na žoldnéře. Blut vyrazil k vagonu, ale potom se najednou rozmyslel. Podíval se na Tvlakva, pokrčil rameny a odešel. Tvlakv se otočil na Taga, ten však jen zakroutil hlavou a něco tiše poznamenal.

Tvlakv ještě pár minut dusil zbabělé žoldnéře a potom obešel vagon a došel ke Kaladinovi. Promluvil překvapivě klidně. „Vidím, že jsi mazanej, dezertére. Udělal ses nepostradatelným, co? Ostatní otroci nejsou odtud a já sám jsem tu nikdy nebyl. Co teda chceš za to, že nás povedeš? Teď můžeš smlouvat. Můžu ti slíbit větší příděly jídla, jestli chceš.“

„Vy chcete, abych vás ved?“

„Stačí, když nám budeš říkat směr.“

„Fajn, tak nejdřív najděte nějakou skálu.“

„To jako abys viděl dál do kraje?“

„Ne,“ odpověděl Kaladin. „To jako abych vás měl z čeho shodit dolů.“

Tvlakv si znechuceně posunul čepici a rukou si uhrábl dlouhé bílé obočí. „Nenávidíš mě, co? To je dobře. Nenávist člověka udržuje silnýho, a tak za tebe dostanu víc. Ale nepomstíš se mi dřív, než tě dostanu na trh. Já tě nenechám zdrhnout. Někdo jiný třeba jo, co já vím. Takže chceš, abych tě prodal, nebo ne?“

„Já se nechci mstít,“ odpověděl Kaladin. Objevil se větrný spren – chvíli poletoval kolem jedné podivné křoviny a potom se zastavil ve vzduchu u Tvlakvova obličeje a zkoumal jej. Zdálo se, že ho Tvlakv nevidí.

Tvlakv se zamračil. „Nechceš se mstít?“

„To totiž nefunguje,“ odpověděl Kaladin. „Na to jsem přišel už dávno.“

„Dávno? Vždyť ti nemůže být víc než osmnáct, dezertére.“

Hádal dobře. Bylo mu devatenáct. Je možné, že to jsou teprve čtyři roky, co se dal k Amaramově armádě? Kaladin měl pocit, že je to celá věčnost.

„Jsi mladý,“ pokračoval Tvlakv. „Mohlo by se ti podařit osudu jednou uniknout. Lidem už se to povedlo – třeba by ses mohl někdy vyplatit. Nebo přesvědčit pána, aby ti dal svobodu. A stát se zase svobodným člověkem. To není zase tak nemožný.“

Kaladin se ušklíbl. „Jenže těmhle cejchům už neuniknu nikdy, Tvlakve. Dobře víte, že jsem zkusil utéct mockrát. A nikdy se to nepovedlo. Vaši žoldnéři mě nespustí z očí – a to není jen tímhle cejchem.“

„Že se něco nepovedlo v minulosti, neznamená, že by se to nemohlo povést příště, ne?“

„Já už jsem skončil, nebojte se.“ Podíval se na otrokáře. „Kromě toho sám stejně nevěříte tomu, co říkáte. Pochybuju, že by chlap jako vy v noci spal, kdyby připustil, že otroci, který prodal, budou jednou na svobodě a najdou si ho.“

Tvlakv se dal do smíchu. „Možná, dezertére. Možná máš pravdu. Nebo si jen já naivně myslím, že kdyby ses na svobodu dostal, tak bys šel po tom, kdo tě jako první do otroctví prodal. Nebo ne? To byl velkopán Amaram, ne? Kdyby umřel, bylo by to pro mě varování, abych vzal nohy na ramena.“

Jak to ví? Jak se mohl o Amaramovi dovědět? Já ho najdu, pomyslel si Kaladin. Vlastníma rukama ho zaživa vykuchám. Obrátím mu hlavu kousavým dozadu. Já mu –

„Ano,“ dodal Tvlakv, když sledoval Kaladinův výraz. „Takže nebyla pravda, co jsi říkal, že netoužíš po pomstě, jak vidím.“

„Jak víte o Amaramovi?“ zeptal se Kaladin zamračeně. „Prošel jsem od tý doby rukama desítce lidí.“

„Lidi jsou sdílní. A otrokáři tím víc. My spolu musíme vzájemně vycházet, protože nikdo jinej na nás nemá žaludek.“

„Takže taky víte, že tenhle cejch jsem nedostal za útěk.“

„Jo. Ale o některých věcech se nemluví, víš? Kriminálníci se těžko prodávají. S tímhle glyfem šaš za tebe těžko usmlouvám dobrou cenu. A kdybych tě neprodal, tak… no, to by sis zrovna nepřál. Tak se dohodneme. Já řeknu, že jsi dezertér. A ty budeš mlčet. To je dobrá dohoda, ne?“

„Není fér.“

„Tady nejsme v Aletkaru,“ namítl Tvlakv. „Tady právo a čest nehrajou žádnou roli. Kromě toho bylo dezertérství hlavní důvod tvýho prodeje. Mluv jinak a vysloužíš si jedině pověst lháře.“

„Z toho vás hlava bolet nemusí.“

„Neříkal jsi, že se nechceš mstít?“

„Třeba se poučím.“

Tvlakv se zasmál. „No, když ses nepoučil až doteď, tak už se nejspíš nepoučíš nikdy. Kromě toho, nehrozil jsi mi, že mě shodíš ze skály? Já myslím, že ses možná přece poučil. Ale teď opravdu musíme řešit, co dál. Mou mapu totiž potkalo předčasné úmrtí, víš?“

Kaladin zaváhal a potom si povzdechl: „Já nevím, já jsem tady taky nikdy nebyl.“

Tvlakv se zamračil. Naklonil se blíž k vozu a prohlížel si Kaladina, i když se od něho přece jen držel v určité vzdálenosti. Po chvíli zakroutil hlavou. „Já ti věřím, dezertére. Škoda. Tak se budeme muset spolehnout na mou paměť. Ta mapa byla stejně špatná. Skoro jsem rád, že jsi ji roztrhal, kolikrát už jsem to chtěl udělat sám. Jestli ještě někdy narazím na portréty svých bývalých manželek, tak se postarám o to, aby se ti dostaly do cesty, aby ses na nich mohl vyřádit.“ Potom polohlasně zaklel a odešel pryč.

Kaladin se za ním díval.

„Co to mělo být?“ zeptal se spren v podobě dívky. Stál u něho s hlavou na stranu.

„Byl bych ho nejradši zabil,“ prohlásil Kaladin a uhodil hlavou do mříže.

„Ale… Po tom, co udělal…“

Kaladin pokrčil rameny. „Já jsem neřekl, že je Tvlakv parchant. On je sympatickej parchant.“ Chvilku mlčel a potom se zašklebil. „Ti jsou nejhorší. Člověk je zabije a potom si to vyčítá.“

Za velebouří do vagonu teklo. Nebylo divu. Kaladin Tvlakva podezíral, že byl k otrokářství dohnán osudem. Že by radši obchodoval s něčím jiným. Jenže cosi – možná nedostatek peněz nebo nutnost rychle se odstěhovat někam jinam – ho přimělo k tomu, aby si vybral zrovna tuhle neblaze proslulou profesi.

Lidé jako on si nemohli dovolit žádný přepych ani nic kvalitního. Sotva se drželi nad vodou, aby neupadli do dluhů. V tomto případě to znamenalo, že do vagonů teče. Boční stěny, pobité prkny, byly dost silné, aby odolaly větru, ale vozy nebyly pohodlné.

Tvlakv se málem nestačil na tuto velebouři připravit. Nejspíš mapa, kterou Kaladin roztrhal, obsahovala i seznam dat, kdy velebouře přicházejí. Prodávali je bouřezpytci. Výskyt bouří bylo možné dopředu spočítat. Býval to koníček Kaladinova otce a správně předpověděl datum, kdy přijde velebouře, osmkrát z deseti.

Prkna rachotila o mříže a vítr lomcoval vozem, třásl jím, že se kymácel jako nějaká hračka jakéhosi nemotorného obra. Dřevo vrzalo a štěrbinami zalétaly dovnitř spršky ledové vody. Štěrbinami prosvítaly i blesky a ozývaly se hromy. Blesky byly jediným zdrojem světla, které měli v tu chvíli k dispozici.

Občas se zablesklo i bez zahřmění. Otroci v tu chvíli propadali panice, pronásledováni myšlenkami na Bouřepána, na stíny Ztracených paprsků nebo na Pustonoše, kteří podle pověstí vyhledávali divoké velebouře. Choulili se k sobě na jedné straně vagonu a vzájemně se hřáli. Kaladin je při tom nechal a sám si sedl zády k mříži.

Kaladin se povídaček o všem možném, co obchází při bouřích, nebál. V armádě musel přečkat nejednu velebouři pod skalním převisem nebo nějakým improvizovaným přístřeším. Nikdo nebyl rád za bouře venku, ale občas se tomu člověk nevyhnul. To všechno možné, co údajně při bouřích obcházelo – snad i samotný Bouřepán – nebylo tak hrozné jako padající kameny a létající větve stromů. Nejnebezpečnější byl úplný začátek velebouře – bouřná smršť – vichřice s průtrží mračen. Potom už bouře postupně slábla, až přešla v obyčejný déšť.

Ne, nebál se Pustonošů, kteří se pídí po lidském mase. Bál se, že se něco stane Tvlakvovi. Otrokář čekal ve stísněném dřevěném přístavku provizorně vybudovaném pod Kaladinovým vozem. Bylo to údajně nejbezpečnější místo v karavaně, ale nešťastná náhoda – třeba uvolněný kus balvanu nebo převrácený vůz – by ho mohla stát život. Kaladin viděl, jak Blut a Tag vybíhají ven a zvedají dřevěné postranice vozů. Kdyby zůstaly nahoře, otroci by ve vozech zemřeli hladem, dehydratací a přehřátím.

Bouře však zuřila dál a třásla vagonem. Vítr jim občas připadal jako jakási živá nestvůra. A kdo ví, jestli není? Přitahují větrné spreny poryvy větru, nebo jsou spreni sami takovými poryvy? Duší té síly, která chce tak moc zničit Kaladinův vagon?

Běsnící síla – ať už byla rozumná, nebo ne – postupně slábla. Vagony byly připoutané řetězy ke kamenům a kola měly založená. Poryvy větru byly stále mírnější. Přestalo se blýskat a otupující bubnování deště se změnilo v tiché poklepávání. Za jejich cesty se stalo jen jednou, že se vagon za velebouře převrátil. Vagon i otroci přežili jen s nějakou tou modřinou nebo boulí.

Dřevěná postranice Kaladinova vagonu se zatřásla a odskočila, jak ji Blut uvolnil, aby vagon otevřel. Žoldnéř měl na sobě kožený plášť proti dešti a po okraji klobouku mu stékaly pramínky vody. Sklopil postranici a pustil na otroky ve voze čerstvý vzduch a déšť. Byl chladný, ale ne tolik, jako když byla bouře nejsilnější. Stříkal na Kaladina a na otroky choulící se v koutě. Tvlakv nechal vagony otevřít dřív, než přestane pršet. Byl to podle něho jediný způsob, jak zbavit otroky zápachu.

Blut zasunul odklopenou postranici pod vagon a potom otevřel další dvě strany. Zavřená zůstala jen jedna – vpředu za vozkou. Ta se odklopit nedala.

„Ještě je brzo, abyste to odklápěli, Blute,“ poznamenal Kaladin. Ještě nebylo pobouří – doba ke konci velebouře, kdy déšť postupně přejde v mžení. Pršelo ještě vydatně a stále foukal vítr, chvílemi v poryvech.

„Pán vás chce mít dneska čistý.“

„Proč?“ zeptal se Kaladin a vstal. Z roztrhaného hnědého oblečení mu crčela voda.

Blut si ho nevšímal. Možná se blížíme k cíli, pomyslel si Kaladin a rozhlížel se po krajině.

Během posledních pár dní se kopce změnily v nerovné skály bizarních tvarů, které tu zůstaly z rozdrobených skalních masívů. Na skalnatých úbočích, na která dopadalo nejvíce slunečních paprsků, rostla tráva a ve stínu i mnoho jiných druhů rostlin. V tuto dobu, hned po velebouři, byla příroda nejaktivnější. Skalní pupeny se rozevíraly a vypouštěly dlouhé šlahouny. Jiné šlahouny vyčnívaly ze štěrbin a táhly se za vodou. Na stromech a keřích se rozvíjely lístky. Mladí baheníci všech druhů se slézali na hostinu kolem kaluží. Ve vzduchu bzučel hmyz a z úkrytů vylézali korýši – krabi a nohatci. I samotné skály jako by ožívaly.

Kaladin si všiml desítky průsvitných větrných sprenů, kteří vířili vzduchem, honili poslední poryvy větru nebo se po nich klouzali. Kolem rostlin se rozsvítila maličká světélka. Spreni života. Vypadali jako chomáčky zvířeného zeleného prachu nebo roje maličkých průsvitných mušek.

Po stěně vagonu lezl nohatec – vláskovité bodliny měl vztyčené jako čidla na změny větru a tělo lemované desítkami párů nohou. Na tom nebylo nic divného, ale Kaladin nikdy neviděl nohatce s takhle tmavě červeným krunýřem. Kam to Tvlakv celý průvod vede? Tyto neobdělané svahy by byly ideální pro zemědělství. Daly by se v době slabších bouří po období Moldánků pokrýt pařezovou mízou – smíchanou se semeny láviše. Do čtyř měsíců by po celém kopci byly polypy větší než lidská hlava, připravené puknout a vydat zrna.

Čaly přešlapovaly a krmily se skalními pupeny, slimáky a menšími korýši, kteří se objevili po bouři. Než se zachmuřený Tvlakv vynořil ze svého vodotěsného úkrytu, Tag a Blut jim v klidu navlékli postroje. Tvlakv obvykle nevylézal dřív, než bouře zcela utichla. Byl už nedočkavý, aby se dostali do cíle. Je možné, že by byli tak blízko pobřeží? To bylo jediné z míst, kde jsou v Nedobytých horách města.

Během pár minut už vagony zase rachotily po nerovném podloží. Kaladin se usadil na své místo, obloha se vyjasnila a z bouře zbyl jen černý mrak na západním horizontu. Slunce přineslo tolik očekávané teplo a otroci se vyhřívali, z oblečení jim kapala voda a stékala po podlaze kymácejícího se vozu.

Kolem Kaladina se mihla průsvitná stuha. Už si na sprena pomalu zvykal. Za bouře někam zmizel, ale zase se vrátil. Jako vždycky.

„Viděl jsem takový jako ty,“ řekl pomalu.

„Takový jako já?“ zeptal se a opět se proměnil do podoby dívky. Obcházela ho ve vzduchu a občas se zatočila, jako by tančila v jakémsi neznámém rytmu.

„Větrný spreny,“ odpověděl. „Honili se s větrem. Určitě nechceš radši za nima?“

Podívala se toužebně k východu. „Ne,“ odpověděla nakonec a tančila dál. „Mně se líbí tady.“

Kaladin pokrčil rameny. Dělala čím dál méně žertíků, které ho rozčilovaly, a on si čím dál méně připouštěl, že by mu její přítomnost mohla jít na nervy.

„Tady blízko jsou podobný jako ty,“ dodala.

„Otroci?“

„Nevím. Lidi. Ne ti tady. Jiní.“

„Kde?“

Ukázala průsvitným prstem směrem k východu. „Tam. Je jich moc. Spousta.“

Kaladin vstal. Nedokázal si představit, že by nějaký spren mohl být schopen vnímat vzdálenost nebo množství. Přimhouřil oči a upřeně se díval na obzor. To je kouř. Z komínů? Nasával vzduch. Kdyby nepršelo, byl by ho ucítil už dřív.

Má ho to vůbec zajímat? Nezáleží přece na tom, kde a čí bude otrok. A otrok bude pořád. Se svým životem se smířil. Prostě je teď takový. O nic se nestará a nic ho nezajímá.

Přesto zvědavě sledoval, jak vagon stoupá po úbočí kopce a jaká scenérie se objevuje před nimi. To nebylo město. Bylo to něco většího. Mnohem většího. Obrovská vojenská základna.

„Pro Bouřepána…“ vydechl šeptem.

Vojsko tábořilo tak, jak to bylo zvykem u Aletů – kruhové uspořádání, uvnitř vojáci, vně doprovod, žoldnéři v jeho vnitřním kruhu, městští vojáci blíž ke středu a světloocí důstojníci uprostřed. Tábor byl umístěný v obrovském skalním kráteru s nepravidelnými rozeklanými okraji. Vypadaly jako rozbité skořápky. Kaladin odešel z podobné armády před osmi měsíci, i když Amaramova jednotka byla mnohem menší. Tento tábor ležel na mnoha mílích skalisek a táhl se daleko severním i jižním směrem. Ve vzduchu se hrdě třepotaly tisíce vlajek s tisíci různých rodových jmen. V táboře bylo pár stanů – hlavně po jeho vnějším okraji – ale většina vojáků byla ubytovaná ve velkých oválných kamenných kasárnách. To znamená, že mají proměňovače.

Tábořiště přímo před nimi mělo transparent, který Kaladin viděl v knihách. Bílé glyfy khokh a linil stylizované a namalované ve tvaru meče stojícího před korunou na tmavě modrém pozadí. Dům Kholin. Královský dům.

Kaladin vyděšeně přelétl očima armádu. Krajina směrem na východ odpovídala popisu, který znal z desítek různých vyprávění o králově kampani proti paršendským zrádcům. Byla to obrovská rozeklaná skalnatá pláň – tak rozlehlá, že nebylo vidět na protější stranu – rozpolcená roklemi, trhlinami širokými tak pět, deset metrů. Byly tak hluboké, že jejich dno mizelo kdesi v temnotě, a vytvářely zubatou mozaiku nestejnoměrných polí. Některá byla velká, jiná malá. Rozlehlá pláň vypadala jako obří rozbitý talíř, jehož střepy zůstaly u sebe, jenom se mezi nimi vytvořily mezery.

„Roztříštěný planiny,“ řekl šeptem Kaladin.

„Cože?“ zeptala se dívka. „Co se děje?“

Kaladin zmateně zakroutil hlavou. „Celý roky jsem se snažil na tohle místo dostat. Chtěl to i Tien, aspoň ke konci. Dostat se sem a bojovat s touhle armádou…“

A teď je tady. Konečně. A obrovskou náhodou. Chtělo se mu smát té absurditě. Mohlo mě to napadnout, pomyslel si. Mohl jsem to vědět. Nikdy jsme neměli namířeno k městům na pobřeží. Mířili jsme sem. Do války.

Toto místo podléhá aletskému právu. Předpokládal, že tomu se Tvlakv bude snažit vyhnout. Jenže tady taky nejspíš dostane nejlepší ceny.

„Roztříštěný planiny?“ zeptal se jeden z otroků. „Fakt?“

Nahrnuli se k nim i ostatní a dívali se z vagonu ven. V náhlém vzrušení jako by zapomněli na strach z Kaladina.

„To jsou opravdu Roztříštěný planiny,“ přisvědčil jiný muž. „To je královský vojsko!“

„Třeba se tam dočkáme spravedlnosti!“ přidal se další.

„Slyšel jsem, že královský sluhové se mají stejně jako ti nejlepší obchodníci,“ dodal další otrok. „Takže královský otroci na tom asi taky budou trochu líp. Budeme ve vorinský zemi. Budeme dostávat plat!“

To všechno byla pravda. Otroci, kteří pracovali, dostávali malou mzdu – polovinu mzdy, kterou by dostávali svobodní služebníci a která už sama byla méně, než by dostal za stejnou práci plnoprávný občan. Ale bylo to aspoň něco a aletské právo to zaručovalo. Placeni nemuseli být jen horlivci, kteří stejně žádný majetek nevlastnili. Respektive horlivci a paršové. Jenže paršové byli víc zvířata než lidé.

Otrok mohl své výdělky ukládat a po letech práce se z otroctví vykoupit. Teoreticky. Otroci si stále vzrušeně povídali, zatímco se vůz řítil dolů ze svahu, ale Kaladin se od nich vzdálil. Měl podezření, že možnost platit otroky za práci je stejně jen podvod sloužící k udržení jejich kázně. Na to, aby si koupili svobodu, potřebují obrovskou částku, mnohem větší, než je suma, za kterou byli prodáni, a prakticky nebylo možné takovou sumu vydělat.

Od svých předešlých pánů vyžadoval, aby mu mzdu vypláceli. Vždycky však našli způsob, jak ho podvést – naúčtovali mu bydlení a stravu. Plavoocí jsou prostě takoví. Rošon, Amaram, Katarotam… Každý plavook, kterého kdy Kaladin poznal, ať to byl otrok, nebo svobodný člověk, se projevil jako zkažený až do morku kostí, i když byl navrchu krásný a vznešený. Všichni do jednoho byli jako hnijící mrtvoly oblečené do brokátu.

Ostatní otroci diskutovali o královské armádě a o spravedlnosti. Spravedlnosti? pomyslel si Kaladin s rukama na mřížích. Nevěřím, že něco jako spravedlnost existuje. Přesto se sám divil. Tohle byla královská armáda – spojené armády všech deseti velkoknížat – a přišla uskutečnit Přísahu msty.

Jestli je ještě na světě něco, po čem by dokázal toužit, pak je to sevřít v ruce kopí. Znovu bojovat a najít zpátky cestu k životu, který vedl. K životu, v němž mu o něco šlo.

Jestli tohle ještě může někde najít, potom jedině tady.

„Neviděla jsem konec, jen jsem slyšela jeho jméno. Noc nářků. Pravá Spoušť, Věčná bouře.“

Získáno prvního nanese 1172, 15 vteřin před smrtí. Subjekt byla tmavooká mladá žena neznámého původu.

Šalán nečekala, že bude Jasna Kholinová tak krásná. Byla to vznešená, zralá krása – taková, jakou člověk vnímá na historickém portrétu badatelky. Šalán si uvědomila, že si naivně Jasnu představovala jako ošklivou starou pannu, jako některou z těch přísných matrón, které měla jako vychovatelky před lety. Jak jinak by si mohla představovat neprovdanou kacířku mezi třiceti a čtyřiceti lety?

Jenže Jasna taková ani zdaleka nebyla. Byla vysoká a štíhlá, měla čistou pleť, rovné černé obočí a husté kaštanové vlasy. Část jich měla sepnutou na temeni; obtočenou kolem malé zlaté spirálky a připnutou dvěma dlouhými sponami. Zbytek vlasů měla rozpuštěný po zádech v malých úzkých loknách. I když byly hustě stočené, sahaly jí až po ramena. Kdyby je měla rovné, měla by je stejně dlouhé jako Šalán, až pod střed zad.

Obličej měla hranatý a oči jasně fialové. Právě poslouchala muže oblečeného v dlouhém oranžovo-bílém rouchu, v kharbrantských barvách. Jasnost Kholinová byla o kus větší než on – bylo vidět, že pověstná aletská výška není jen tak něčím smyšleným. Jasna se na Šalán podívala, zaregistrovala ji a pokračovala v rozhovoru.

Pro Bouřepána! Tahle žena je královou sestrou se vším všudy. Rezervovaná, majestátní, dokonale oblečená v modro-stříbrných barvách. Stejně jako Šalán měla šaty po obou stranách zapínací na knoflíky a s vysokým límcem, i když měla proti Šalán mnohem plnější poprsí. Sukni měla pod pasem volnou a splývala jí až na zem. Šaty měly dlouhé rukávy, které působily impozantně, levý delší, zapnutý přes krytou ruku. Na volné ruce měla zvláštní šperk – dva prsteny a náramek s několika řetězy, osazený trojúhelníkem z drahých kamenů na hřbetě ruky. Byl to proměňovač. Tímto názvem se označovali jednak lidé, kteří prováděli proces proměny, a jednak fabriál, který to umožňoval.

Šalán se posunula dál do místnosti, aby si mohla velké zářící drahé kameny prohlédnout. Srdce se jí rozbušilo. Proměňovač vypadal přesně jako ten, co našli s bratry ve vnitřní kapse otcova pláště.

Jasna a muž v rouchu šli směrem k Šalán a hovořili. Jak Jasna zareaguje, když se k ní její potenciální svěřenka konečně dostala? Bude se na ni zlobit za nedochvilnost? Za to nebylo možné se na ni zlobit, ale lidé často viní své podřízené z všemožných nesmyslů.

Stejně jako velká jeskyně venku byla i tato hala vytesána do kamene, ale její stěny byly lépe opracované a bohatěji zdobené zavěšenými svícny s drahými kameny nabitými Září. Většinou to byly tmavě fialové granáty, které patřily k méně vzácným kamenům. I tak však množství těchto polodrahokamů, které tu vyzařovalo fialové světlo, dělalo ze svícnu velmi cennou věc. Ovšem nejen to. Na Šalán hluboce zapůsobila symetrie a krása křišťálového závěsu po stranách svícnu.

Když se Jasna přiblížila, zaslechla Šalán něco z jejich rozhovoru.

„… jasné, že tato akce by mohla vyvolat nežádoucí reakci ze strany řeholí?“ zeptala se žena aletsky. Aletština byla velmi podobná Šalánině rodné vedenštině a v dětství se ji učila.

„Ano, Jasnosti,“ odpověděl muž v rouchu. Byl starší, měl jemnou bílou bradku a světle šedé oči. Ve vlídné tváři měl starostlivý výraz. Na hlavě měl široký válcovitý klobouk, který ladil s jeho oranžovo-bílým oblečením. Velmi honosným. Že by to byl nějaký královský stevard?

Ne. Ty drahé kameny v prstenech a způsob, jak chodil a jak ho ostatní světloocí sluhové poslouchali… U všech bouří! projelo Šalán hlavou. To je nejspíš sám král! Ne Jasnin bratr, Elhokar, ale kharbrantský král Taravangian.

Šalán se rychle uklonila, čehož si Jasna všimla.

„Horlivci tady mají moc velký vliv, Vaše Veličenstvo,“ řekla Jasna tiše.

„Já taky,“ namítl král. „Nemusíte si o mě dělat starost.“

„Dobře,“ odpověděla Jasna. „Vaše podmínky jsou přijatelné. Odveďte mě na místo a uvidíme, co se dá dělat. Pokud prominete, mám ještě cestou něco k vyřízení.“ Jasna energicky přistoupila k Šalán a pokynula jí, aby se k nim připojila.

„Jistě, Jasnosti,“ poznamenal král. Zdálo se, že se jí podřizuje. Kharbrant bylo maličké království – jen jediné město – zatímco Aletkar byla světová velmoc, aletská princezna tedy mohla stát na společenském žebříčku výše než kharbrantský král.

Šalán pospíchala za Jasnou, která se držela za králem. Ten se mezitím dal do řeči se svým doprovodem. „Jasnosti,“ spustila Šalán, „Já jsem Šalán Davarová, s níž jste si domluvila schůzku. Velice mě mrzí, že jsem vás nezastihla v Dumadari.

„To není vaše vina,“ řekla Jasna a mávla rukou. „Nepředpokládala jsem, že byste to stihla včas. Když jsem vám posílala ten vzkaz, stejně jsem si ještě nebyla jistá, kam pojedu z Dumadari.“

Jasna se nezlobila; to bylo dobré znamení. Šalán cítila, jak z ní padá strach.

„Překvapuje mě vaše vytrvalost, slečno,“ pokračovala Jasna. „Upřímně řečeno, nečekala jsem, že za mnou půjdete tak daleko. Po Kharbrantu už jsem vám chtěla přestat posílat vzkazy, protože jsem předpokládala, že už jste to dávno vzdala. Většina adeptek to po pár pokusech vzdá.“

Většina? Takže to měla být nějaká zkouška? A Šalán prošla?

„Ano, ovšem,“ pokračovala Jasna pobaveně. „Možná vám skutečně povolím požádat o přijetí.“

Šalán překvapením málem klopýtla. Ona má požádat o přijetí? Copak už to neudělala? „Jasnosti,“ začala, „myslela jsem si, že… No, ve vašem dopise…“

Jasna ji sledovala. „V dopise jsem vám dala svolení za mnou přijít, slečno Davarová. Neslibovala jsem, že vás přijmu. Mít u sebe svěřenku je starost navíc, o kterou momentálně příliš nestojím. Ale cestujete z daleka. Budu se věnovat vaší žádosti, i když mějte na paměti, že moje požadavky jsou přísné.“

Šalán se snažila skrýt úšklebek.

„Nerozčílilo vás to,“ poznamenala Jasna. „To je dobré znamení.“

„Rozčílilo, Jasnosti? Od plavooké dámy?“

„To byste byla překvapená,“ poznamenala Jasna suše. „Ale přístup sám vám k tomu místu nestačí. Řekněte mi, jak velké máte vzdělání?“

„V některých oblastech poměrně obsáhlé,“ odpověděla Šalán. Potom váhavě dodala: „A v některých velmi kusé.“

„Dobře,“ řekla Jasna. Král před nimi patrně spěchal, ale byl už starý a i jeho rychlá chůze byla pomalá. „Tak si uděláme pohovor. Odpovídejte po pravdě a nezveličujte, stejně bych vaše lži brzy odhalila. Ovšem ani nepředstírejte falešnou skromnost. Na nějaké upejpání nemám trpělivost.“

„Ano, Jasnosti.“

„Začneme s hudbou. Jak odhadujete své dovednosti?“

„Mám dobrý sluch, Jasnosti,“ odpověděla Šalán poctivě. „Nejlépe mi jde zpěv, ale učila jsem se i na citeru a na dudy. Rozhodně budu daleko za nejlepšími výkony, které jste slyšela, ale i daleko před nejhoršími. Umím většinu historických balad zpaměti.“

„Zazpívejte mi refrén ‚Trylkující Adrene‘.“

„Tady?“

„Nerada se opakuju, slečno.“

Šalán se začervenala a začala zpívat. Nepodala zrovna svůj nejlepší výkon, ale zpívala čistě a nikde nezapomněla text.

„Dobře,“ řekla Jasna, když se Šalán odmlčela, aby se nadechla. „Jazyky?“

Šalán se na vteřinu zarazila, jak usilovně přemýšlela, jak pokračuje text písně. Jazyky? „Ovládám vaši mateřštinu, aletštinu,“ řekla. „Pasivně thajlenštinu a celkem obstojně mluvím azišsky. Domluvím se i selajsky, ale neumím selajsky číst.“

Jasna mlčela. Šalán začínala být nervózní.

„A psát?“ zeptala se Jasna.

„Znám všechny hlavní, vedlejší a používané glyfy a umím je malovat kaligraficky.“

„To zvládá většina dětí.“

„Moje glyfové obrazce pokládá mé okolí za velmi působivé.“

„Glyfové obrazce?“ podivila se Jasna. „Já jsem myslela, že chcete být badatelkou a ne šiřitelkou nesmyslů.“

„Vedu si od dětství deník,“ pokračovala Šalán, „abych se pravidelně cvičila v psaní.“

„Blahopřeji,“ poznamenala Jasna. „Kdybych potřebovala, aby mi někdo napsal pojednání o svém vycpaném poníkovi nebo esej o zajímavém oblázku, který objevil v moři, pošlu si pro vás. Nemůžete mi nabídnout něco, co by svědčilo o vašich skutečných schopnostech?“

Šalán se začervenala. „Při vší úctě, Jasnosti, máte sama ode mě dopis… a ten byl dostatečně přesvědčivý, abyste mi poskytla tuto audienci.“

„To je argument,“ poznamenala Jasna a přikývla. „Ale trvalo vám to dost dlouho. Jaké máte vzdělání v oblasti logiky a souvisejících umění?“

„Zvládám základní matematiku,“ odpověděla Šalán, stále ještě nervózní, „a často jsem otci pomáhala s účetnictvím. Přečetla jsem celého Tormase, Našán, Niali Spravedlivou a – samozřejmě – Nohadona.“

„A co Placini?“

Kdo? „Ne, toho jsem nečetla.“

„Gabrathin, Justara, Manaline, Sjasikk, Šauka-dci-Haswethová?“

Šalán strnula a opět zakroutila hlavou. To poslední jméno bylo evidentně šinské. Oni mají Šinové taky badatele? To Jasna skutečně očekává, že všichni, kdo u ní chtějí studovat, četli tolik literatury?

„Aha,“ poznamenala Jasna. „No, a co historie?“

Historie. Šalán strnula ještě víc. „Já… Historie je zrovna oblast, kde mám mezery největší, Jasnosti. Otci se nikdy nepodařilo sehnat mi vhodného učitele. Četla jsem knihy o historii, které měl…“

„A to?“

„Hlavně práce Barleši Lhanové.“

Jasna pohrdavě mávla rukou. „Ztráta času. Takový populární přehled, nic víc.“

„Omlouvám se, Jasnosti.“

„To je tedy zásadní mezera. Historie je nejdůležitější z literárních umění. Dalo by se očekávat, že vaši rodiče budou věnovat této oblasti zvláštní pozornost, pokud plánovali, že budete chtít studovat u historičky mé úrovně.“

„Žila jsem v poněkud netypických podmínkách, Jasnosti.“

„Nevědomost není zrovna netypická, slečno Davarová. Čím déle jsem na světě, tím více si uvědomuji, že je to přirozený stav lidské mysli. Je mnoho takových, kteří se snaží obhajovat její nedotknutelnost, a potom se na vás snaží zapůsobit svými úspěchy.“

Šalán se znovu začervenala. Uvědomovala si, že má mezery ve vědomostech, ale Jasna má nereálné požadavky. Mlčky šla vedle ní. Jak dlouhá ještě bude tahle chodba? Byla tak nervózní, že ani nevěnovala pozornost obrazům, které míjeli. Kamsi zabočili a vcházeli hlouběji do skály.

„Dobře, přejdeme k přírodním vědám,“ řekla Jasna nespokojeně. „Co mi o sobě můžete říci v této oblasti?“

„Mám přiměřenou přípravu na ženu svého věku,“ odpověděla Šalán poněkud strojeně.

„Což znamená?“

„Dokážu zasvěceně hovořit o geografii, geologii, fyzice a chemii. Studovala jsem biologii a botaniku a prakticky jsem se jim věnovala na otcových panstvích. Pokud ovšem očekáváte, že vyřeším Fabrisanovu záhadu mávnutím ruky, budete nejspíš zklamaná.“

„Nemám snad právo klást na uchazeče o studium u mě náležité požadavky, slečno Davarová?“

„Náležité? Vaše požadavky jsou tak náležité jako požadavky Desatera Heraldů na Den Pravdy! Při vší úctě, Jasnosti, vy od uchazeček žádáte, aby už byly zběhlé badatelky. Dokázala bych najít pár osmdesátiletých horlivců, kteří by možná vašim požadavkům vyhověli. Mohli by se o ten post ucházet, i když by možná dobře neslyšeli vaše otázky.“

„Rozumím. A k rodičům jste taky takhle umíněná?“

Šalán strnula. Čas, který strávila mezi námořníky, jí příliš rozvázal jazyk. Copak celou tu cestu sem vážila jen proto, aby Jasnu urážela? Vzpomněla si na bratry, kteří se doma z posledních sil snaží udržet tvář jejich domu. Má se k nim vrátit poražená, protože svou šanci promarnila? „Nebyla jsem k nim taková, Jasnosti. Neměla bych být taková ani k vám. Prosím za prominutí.“

„No, aspoň jste natolik skromná, že uznáte chybu. Ale i tak jsem zklamaná. Jak vás sem mohla matka takhle poslat, abyste se tu ucházela o studium?“

„Moje matka zemřela, když jsem byla malá, Jasnosti.“

„A váš otec se brzy znovu oženil. Malise Gevelmarová, že?“

Šalán sebou trhla. Dům Davar byl starý, ale nepatřil k nejvýznamnějším. Skutečnost, že Jasna zná jméno její nevlastní matky, o čemsi vypovídala. „Moje nevlastní matka nedávno zemřela. Ona mě k vám neposlala. Vzala jsem tuto iniciativu do vlastních rukou.“

„Upřímnou soustrast,“ řekla Jasna tiše. „Snad byste měla být se svým otcem, dohlížet na jeho statky a utěšovat ho, spíš než plýtvat mým časem.“

Muži, kteří šli před nimi, opět zabočili. Jasna a Šalán je následovaly a vešly do postranní chodbičky zdobené červenou a žlutou rohoží a zrcadly na stěnách.

Šalán se otočila k Jasně a pokračovala: „Otec mě nepotřebuje.“ Ano, to byla pravda. „Ale já potřebuju vás, jak tento rozhovor ostatně doložil. Pokud vám neznalost tolik hýbe žlučí, nemohla byste mi s dobrým vědomím poskytnout příležitost zbavit se jí?“

„To už jsem udělala, slečno Davarová. Jste letos už dvanáctá mladá dívka, která mě žádala o studium.“

Dvanáct? pomyslela si Šalán. V jednom roce? Předpokládala by, že se ženy budou od Jasny držet stranou, protože nesnáší řehole.

Došli na konec chodby, zabočili za roh a ocitli se k velkému překvapení Šalán v místnosti, kde spadl ze stropu obrovský kus kamene. Stála tu desítka mužů, někteří s nedočkavým pohledem v očích. Co se to tu děje?

Už byla zjevně odklizena spousta kamenné drtě a ve stropě zela obrovská díra. Nebyla naskrz. Cestou po chodbě sestupovali dolů a teď jsou nejspíš pod úrovní země. Vlevo ležel ve vchodu masivní kus kamene. Do místnosti se nedalo vejít. Šalán měla pocit, že zevnitř slyší nějaké zvuky. Král došel ke kameni a říkal cosi konejšivým hlasem. Potom vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo.

„To je riziko bydlení v domě vytesaném přímo do skály,“ prohodila Jasna cestou. „Kdy se to stalo?“ Bylo zřejmé, že není ve městě specificky za tímto účelem, že král jen využívá její přítomnosti.

„Při poslední velebouři, Jasnosti,“ řekl. Zakroutil hlavou a zplihlé řídké vousy se mu rozvlnily. „Palácoví architekti by určitě zvládli vyříznout průchod, ale trvalo by to dlouho a za pár dní má přijít další velebouře. Kromě toho by to mohlo způsobit další propad stropu.“

„Já jsem myslela, že je Kharbrant před velebouřemi chráněný, Vaše Veličenstvo,“ namítla Šalán. Jasna se na ni podívala.

„Město je chráněné skalami, mladá dámo,“ odpověděl král. „Ale skalní stěna za námi je narušená. Někdy na té straně dochází k lavinám. To se potom třese celá skála.“ Podíval se na strop. „Propady jsou tu velmi vzácné a mysleli jsme si, že tahle oblast je opravdu bezpečná, ale…“

„Ale je to skála,“ řekla Jasna, „a nedá se odhadnout, jestli slabá žíla vede jen po povrchu.“ Zkoumavě se dívala na jednolitý balvan, který upadl ze stropu. „Tohle bude těžké. Asi mě to bude stát cenný ohniskový kámen.“

„Já –,“ začal král a znovu si otřel čelo. „Kdybychom tak měli Střepkord –“

Jasna mávla rukou a přerušila ho. „Já nehledám cestu, jak přehodnotit naši dohodu, Vaše Veličenstvo. Přístup do Palanea za tu cenu stojí. Bude potřeba někoho poslat pro mokré hadry. Ať se co nejvíc služebnictva přesune na druhou stranu chodby. Možná byste tam sám chtěl raději počkat.“

„Já zůstanu tady,“ namítl král. Jeho doprovod však protestoval, včetně robustního muže v černém koženém krunýři, který byl pravděpodobně jeho ochrankou. Král zvedl vrásčitou ruku a umlčel je. „Nebudu se schovávat jako zbabělec, když je moje vnučka uvězněná uvnitř.“

Není divu, že je tak netrpělivý. Jasna už dále neargumentovala a Šalán jí viděla v očích, že pro ni není podstatné, že král nasazuje život. Totéž platilo patrně i pro Šalán, protože jí Jasna nevyzvala, aby se vzdálila. Sluhové přinesli mokré hadry a rozdali je. Jasna odmítla. Král a jeho ochránci si dali hadry před ústa a před nos.

Šalán si také vzala. K čemu to vlastně je? Dvojice sluhů podala mokré hadry mezerou kolem kamene lidem, kteří byli na druhé straně. Potom se všichni sluhové rozeběhli na druhý konec chodby.

Jasna strkala do kamene. „Slečno Davarová,“ zeptala se, „jakou metodou byste zjistila hmotnost tohoto kamene?“

Šalán přimhouřila oči. „No, nejspíš bych se zeptala Jeho Veličenstva. Předpokládám, že to jeho architekti už vypočítali.“

Jasna dala hlavu na stranu. „Elegantní řešení. Udělali to, Vaše Veličenstvo?“

„Ano, Jasnosti Kholinová,“ odpověděl král. „Je to zhruba patnáct tisíc kavalů.“

Jasna se podívala na Šalán. „Bod pro vás, slečno Davarová. Badatelka nesmí ztrácet čas znovuobjevováním objeveného. Sama na to někdy zapomínám.“

Šalán se dmula pýchou. Už tušila, že Jasna jen tak nechválí. Znamená to, že její přijetí stále ještě zvažuje?

Jasna zvedla volnou ruku a na zápěstí se jí zaleskl proměňovač. Šalán cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Nikdy proměňování na vlastní oči neviděla. Horlivci fabriály používali tajně. Ani netušila, že otec nějaký má, dokud ho u něj nenašla. Jenže už nefungoval. A to bylo tím hlavním důvodem, proč je tady.

Jasna měla v proměňovači obrovské kameny, snad největší, jaké Šalán kdy viděla. Každý měl nejspíš hodnotu tisíců sferů. Jeden byl kouřový křemen, čirý černý kámen, a druhý diamant. Třetí byl rubín. Všechny tři byly vybroušené – broušený kámen udrží víc záře – do třpytivých mnohostěnných oválů.

Jasna zavřela oči a pevně přitiskla ruku na povalený balvan. Zvedla ruku a pomalu se nadechla. Kameny na jejím zápěstí začaly svítit silněji, zvlášť kouřový křemen vydával tak silnou záři, že nebylo možné se do ní dívat.

Šalán ani nedýchala. Jenom mhouřila oči a snažila si celou scénu vrýt do paměti. Dlouhou chvíli se nic nedělo.

Potom najednou slyšela zvuk. Hluboké monotónní hučení jako od vzdálené skupiny hlasů, která zpívá společně jediný tón.

Jasnina ruka se propadla do kamene.

A kámen zmizel.

Do chodby vletěl oblak černého kouře. Byl tak hustý, že Šalán na chvíli oslepil. Jako by to byl kouř z tisíce ohňů. Byl cítit spáleným dřevem. Šalán si rychle dala před obličej mokrý hadr a upadla na kolena. Okamžitě jí zalehly uši, jako by vystoupala do obrovské výšky. Musela polykat, aby se uvolnily.

Pevně zavřela oči, protože cítila, jak se jí do nich hrnou slzy, a zadržela dech. V uších jí hučelo.

Postupně to však přešlo. Otevřela oči. Vedle ní se tiskl na stěnu král a jeho ochránce. U stropu se ještě držel kouř a všude byl cítit jeho štiplavý pach. Jasna stála s očima zavřenýma a kouře si nevšímala. Obličej i šaty měla zaprášené. Prach a šmouhy ulpěly i na stěnách.

Šalán o tomhle četla, ale přesto byla u vytržení. Jasna proměnila kámen v kouř, a protože kouř má mnohem menší hustotu než kámen, ta proměna ho jednou velkou erupcí rozvířila po celé chodbě.

Je to tedy pravda. Jasna má fungující proměňovač. A mocný. Devět z deseti proměňovačů dokáže pár omezených proměn – vytvořit vodu nebo zrna z kamene, nebo jednoduché kamenné stavení o jedné místnosti ze vzduchu nebo z látky. Větší proměňovač, takový, jako má Jasna, dokázal prakticky jakoukoliv proměnu. Dokázal proměnit cokoliv v cokoliv jiného. Jak asi musí dráždit horlivce, že takový mocný posvátný relikt je v rukou člověka mimo jejich okruh. A ještě ke všemu kacíře!

Šalán namáhavě vstala. Dýchala přes mokrý hadr vlhký vzduch bez prachu. Polkla a uši jí odlehly, jak se tlak v místnosti postupně vrátil k normálu. Během chvilky se rozběhl do uvolněné místnosti král. Na jejím druhém konci seděla a kašlala malá dívka a s ní několik vychovatelek a několik dalších palácových sluhů. Byla ještě příliš mladá na to, aby nosila rukáv počestnosti.

Jasna otevřela oči a mžourala jimi, jako by si najednou nedokázala uvědomit, kde je. Zhluboka se nadechla, ale nekašlala. Naopak, usmívala se, jako by jí kouř voněl.

Obrátila se k Šalán. „Vy stále čekáte na odpověď. Obávám se, že se vám nebude líbit.“

„Ale ještě jste nedokončila pohovor,“ namítla Šalán a ze všech sil sbírala odvahu. „Jsem si jistá, že nevyslovíte ortel dřív, než ho dokončíte.“

„Já jsem ještě neskončila?“ podivila se Jasna zachmuřeně.

„Nezeptala jste se mě na další z ženských dovedností. Vynechala jste kresbu a malbu.“

„V těch jsem nikdy nespatřovala valný přínos.“

„Ale patří k umění,“ namítla Šalán zoufale. To přece byla její silná stránka. „Moje výtvory v tomto oboru jsou hodnoceny velmi vysoko. Přinesla jsem s sebou soubor svých kreseb. Ráda bych vám ukázala, co dovedu.“

Jasna sevřela rty. „Výtvarné umění je pošetilé. Už jsem všechno uvážila, slečno, a bohužel vás nemohu přijmout. Je mi líto.“

Tedy prohrála.

„Vaše Veličenstvo,“ obrátila se Jasna na krále, „ráda bych teď odešla do Palanea.“

„Teď?“ podivil se král s vnučkou na klíně. „Ale bude hostina –“

„Vážím si vaší nabídky,“ řekla Jasna, „ale bohužel času – na rozdíl od mnoha jiných věcí – nemám nazbyt.“

„Jistě,“ odpověděl král. „Odvedu vás tam osobně. Děkuji za to, co jste pro nás udělala. Když jsme slyšeli, že máte zájem nás navštívit…“ A mluvil dál, zatímco Jasna ho beze slova následovala chodbou a Šalán nechala daleko za sebou.

Šalán tiskla k tělu aktovku. Šest měsíců cestování nazmar. Sevřela v dlani mokrý hadr. Mezi prsty jí protékaly potůčky vyždímané vody plné sazí. Bylo jí do pláče. Asi by se skutečně rozplakala, kdyby byla tou dívkou, která před šesti měsíci opouštěla domov.

Hodně se ovšem změnilo. Především ona sama. Pokud nedosáhne svého, dům Davar padne. Najednou v sobě cítila novou vlnu odhodlání. Přesto nezastavila pár zoufalých slz, které ukáply koutkem pevně sevřených očí. Nevzdá to, dokud ji Jasna nebude nucena spoutat do řetězů a nechat ji úředně odvléct pryč.

Překvapivě pevným a energickým krokem odešla směrem za Jasnou. Před šesti měsíci vysvětlila tento zoufalý plán bratrům. Stane se studentkou Jasny Kholinové, svěřenkou badatelky a kacířky. Ale ne kvůli studiu. Ani kvůli prestiži. Ale proto, aby vypátrala, kde Jasna přechovává proměňovač.

Aby ho mohla ukrást.

„Je mi zima. Maminko, mně je zima. Maminko? Proč pořád slyším ten déšť? Přestane někdy?“

Získáno ve veviši 1172, 34 vteřin před smrtí. Subjekt bylo světlooké děvčátko kolem věku šesti let.

Tvlakv pustil z klecí všechny otroky najednou. Tentokrát se nebál útěků ani vzpoury, protože kolem nich byla jenom divočina a před nimi sto tisíc ozbrojených vojáků.

Kaladin vystoupil z vagonu. Byli v jakémsi kráteru, jehož rozeklaný okraj se zvedal směrem na východ. Na zemi nic nerostlo a skála pod jeho bosýma nohama byla kluzká. V prohlubních stály kaluže vody. Vzduch byl svěží a čistý a slunce na obloze už mělo sílu. Přesto si, při vlhkosti typické pro tyto východní kraje, všichni stále připadali mokří.

Všechno, co viděli kolem sebe, nasvědčovalo dobře zavedenému vojenskému táboru. Tahle válka běží už od královy smrti, tedy skoro šest let. Vyprávěly se historky o té noci, kdy Paršendi zavraždili krále Gavilara.

Kolem pochodovaly vojenské oddíly. Orientovaly se podle značek namalovaných v kruhu na každém rozcestí. Tábor byl plný dlouhých kamenných bunkrů a bylo v něm víc stanů, než byl Kaladin schopen prve rozeznat. Všechna obydlí nemohli dělat jenom proměňovači. Proti pachu ve vagonu otroků to tady vonělo celkem příjemně, napuštěnou kůží a naolejovanými zbraněmi. Mnozí vojáci však vypadali neupraveně. Nebyli špinaví, ale působili nedisciplinovaně. Někteří ukazovali na otroky a posmívali se. Tohle že je armáda velkoknížete? Elitní síla, která vydobyla Aletkaru slávu? K tomuhle Kaladin vzhlížel?

Blut a Tag pečlivě dohlíželi, aby se Kaladin zařadil mezi ostatní otroky. Udělal to a o nic se nepokoušel. Teď není čas je provokovat. Kaladin viděl, jak dokážou žoldnéři jednat v blízkosti armády. Několik otroků postrčili do řady, jednomu vrazili do břicha obušek a křičeli na něj.

Kaladina nechali být.

„Královská armáda,“ poznamenal otrok vedle něho. Byl to ten snědý muž, který s ním prve mluvil o útěku. „Já myslel, že nás vezou do dolu. No, tohle by nemuselo být zas tak špatný. Budeme čistit latríny nebo udržovat cesty.“

Bylo to zvláštní, těšit se na čištění latrín nebo práci na parném slunci. Kaladin doufal v něco jiného. Doufal. Ano, zjistil, že přece jen ještě dokáže doufat. Kopí v ruce. Tváří v tvář nepříteli. Takový život by si dokázal představit.

Tvlakv hovořil s důležitě vypadající světlookou ženou. Měla složitý účes z tmavých vlasů vyčesaných nahoru a zářících nabitými ametysty. Šaty měla tmavě karmínové. Vypadala podobně jako ke konci Laral. Byla nejspíš ze čtvrtého nebo pátého dánu, manželka a písařka některého z důstojníků v táboře.

Tvlakv se začal chlubit svým zbožím, ale dáma jen delikátně zvedla ruku. „Já vidím, co kupuju, otrokáři,“ poznamenala odměřeně s aristokratickým odstupem. „Já si je prohlédnu sama.“

Procházela v doprovodu několika vojáků podél řady otroků. Šaty měla střižené podle aletské aristokratické módy – z bohatě řaseného hedvábí, nahoře přiléhavé, dole s volnou splývavou sukní. Živůtek se po stranách od pasu až po výstřih zapínal na knoflíky a u krku byl zakončen malým límečkem vyšívaným zlatem. Jeden rukáv byl delší a zakrýval krytou ruku. Kaladinova matka vždycky nosila rukavici a jemu to připadalo mnohem praktičtější.

Z jejího výrazu soudil, že není zrovna nadšená z toho, co vidí. „Ti muži jsou všichni podvyživení a churaví,“ řekla. Vzala si od své asistentky tenkou hůlku. Jednomu z mužů jí odhrnula vlasy z čela a prohlížela cejch. „Tak vy žádáte dva smaragdové bromy na hlavu?“

Tvlakv se začal potit. „Snad jeden a půl?“

„A k čemu mi budou? Takhle špinavýho člověka bych k potravinám nepustila a na ostatní práce máme parše.“

„Pokud není Vaše Milost spokojená, oslovím jiná velkoknížata…“

„Ne,“ odpověděla a švihla otroka, kterého si prohlížela, když před ní začal uhýbat. „Jeden a čtvrt. Budou nám chodit na dřevo…“ Odmlčela se v okamžiku, kdy si všimla Kaladina. „A podívejme. Tohle je lepší zboží.“

„Myslel jsem si, že se vám tenhle bude líbit,“ prohodil Tvlakv a přistoupil blíž. „On je úplně –“

Zvedla hůlku a umlčela ho. Měla na rtu malou ranku. Na to by byl dobrý rozemletý kořen kletibýlu.

„Sundej si šaty, otroku,“ přikázala.

Kaladin se jí zadíval do modrých očí a měl téměř neodolatelné nutkání na ni plivnout. Ne. To si nemůže dovolit. Ne teď, když má šanci. Vytáhl ruce ze svého pytlovitého oděvu a nechal ho spadnout do pasu a odhalit hrudník.

Přestože byl osm měsíců otrokem, byl podstatně svalnatější než ostatní. „Spousta jizev na tak mladýho,“ poznamenala šlechtična rozšafně. „Ty jsi voják?“

„Ano.“ Jeho větrný spren zamířil k ženě a zkoumavě se jí díval do tváře.

„Žoldnéř?“

„Amaramova armáda,“ odpověděl Kaladin. „Občan druhého nánu.“

„Bývalý občan,“ opravil ho Tvlakv rychle.

Znovu Tvlakva umlčela hůlkou a vrhla po něm zlostný pohled. Potom hůlkou odhrnula Kaladinovi vlasy z čela a začala ho prohlížet.

„Glyf šaš,“ poznamenala a významně mlaskla. Vojáci přistoupili blíž, ruku na meči. „Tam, odkud pocházím, jsou otroci za útěk popravováni.“

„To mají štěstí,“ odpověděl Kaladin.

„A jak jsi skončil tady?“

„Někoho jsem zabil,“ odpověděl Kaladin. Měl k těmto účelům pečlivě připravené lži. Prosím, obracel se v duchu k Heraldům. Prosím. Už velmi dlouho nikoho neprosil.

Žena zvedla obočí.

„Jsem vrah, Jasnosti,“ řekl Kaladin. „Opil jsem se a udělal jsem chybu. Ale kopím vládnu jako kdokoli jiný. Dejte mě do Jasnopánovy armády. Nechte mě znova bojovat.“ Byla to zvláštní lež, ale ta žena by Kaladina nikdy bojovat nenechala, kdyby věděla, že je dezertér. V tomto případě je lepší pokládat ho za příležitostného vraha.

Prosím, pomyslel si znovu. Být znovu vojákem. V tu chvíli mu to připadalo jako ta nejúžasnější věc, kterou by si vůbec mohl přát. O co lepší by bylo zemřít na bojišti, než promrhat život vynášením nočníků.

Tvlakv se přitočil ke šlechtičně. Podíval se na Kaladina a potom vzdychl. „Je to dezertér, Jasnosti. Neposlouchejte ho.“

Ne! Kaladina přepadl záchvat vzteku. Udusil v něm naději. Zvedl ruce po Tvlakvovi. Uškrtí tu krysu a –

Ucítil ránu přes záda. Hekl, zapotácel se a upadl na jedno koleno. Šlechtična udělala krok dozadu a zděšeně si dala krytou ruku na srdce. Jeden z vojáků Kaladina popadl a vytáhl ho zpátky na nohy.

„No,“ poznamenala nakonec, „tohle nebylo zrovna šťastné.“

„Já umím bojovat,“ bručel Kaladin přes bolest. „Dejte mi kopí. Nechte mě –“

Zvedla hůlku a umlčela ho.

„Jasnosti,“ řekl Tvlakv, ale nepodíval se Kaladinovi do očí. „Já bych mu zbraň nesvěřoval. Je sice pravda, že je to vrah, ale taky je neposlušný a organizuje vzpoury proti pánům. Nemohl bych vám ho prodat a zaručit se za něj jako za vojáka. To by mi svědomí nedovolilo.“ Zaváhal. „Není vyloučený, že si koupil otroky ve vagonu řečma o svobodě. Čest mi nedá, abych vás na to neupozornil.“

Kaladin zaťal zuby. Měl sto chutí sejmout vojáka, co stál za ním, sebrat mu kopí a strávit poslední okamžiky svého života tím, že ho vrazí Tvlakvovi do toho jeho špekovitého břicha. Proč? Proč Tvlakvovi záleží na tom, co s ním udělají v armádě?

Neměl jsem roztrhat tu mapu, pomyslel si. Zloba se odplácí daleko častěji než dobrota. Tak to vždycky říkával jeho otec.

Žena přikývla a šla dál. „Ukažte mi, které,“ řekla. „Já si je vezmu i tak. Za vaši poctivost. Potřebujeme mostaře.“

Tvlakv horlivě přikyvoval. Než se vydal dál k ostatním, zastavil se a naklonil se ke Kaladinovi. „Nemůžu ti věřit, že se budeš chovat slušně. Tady lidi obviní obchodníka, když neřekne všechno, co ví. To mně… je líto.“

Po těchto slovech rychle odešel.

Kaladin vztekle zavrčel a vytrhl se vojákům, ale zůstal v řadě. Budiž. Kácet stromy, stavět mosty, bojovat v armádě. Nic z toho mu nevadí. Prostě bude žít, jak to půjde. Vzali mu svobodu, rodinu, přátele a – to nejcennější – sny. Nic víc už mu udělat nemůžou.

Když si šlechtična prohlédla otroky, vzala si od asistentky psací podložku a napsala si pár poznámek na papír. Tvlakv jí dal účetní knihu se záznamy, kolik má každý z otroků složeno ze své kauce, kterou musí splatit, než by mu mohl vzniknout nárok na svobodu. Kaladin do ní nahlédl. Stálo v ní, že ani jediný otrok nemá splaceno nic. Možná Tvlakv ta čísla zfalšoval. Ale pravděpodobné to není.

Kaladin tentokrát bude ukládat všechno, co dostane, na vyplacení kauce. Ať se stydí, až jim dokáže, že podvádějí. Co by dělali, kdyby se skutečně vyplatil? Nejspíš by se to vůbec nikdy nedověděl. Podle toho, co tihle mostaři vydělávají, by to nebylo dřív než za deset, patnáct let.

Světlooká šlechtična přidělila většinu otroků na práce v lese. Desítka těch nejvyhublejších dostala práci v jídelně – ovšem s ohledem na to, co prohlásila dříve. „Těchhle deset,“ řekla nakonec, zvedla hůlku a ukázala na Kaladina a ostatní z jeho vagonu, „půjde k mostařům. Řekněte Lamarilovi a Gazovi, ať si dají pozor na toho vysokého.“

Vojáci se dali do smíchu a jeden začal postrkovat Kaladinovu skupinu po cestě. Kaladin to přešel. Tihle vojáci nemají důvod chovat se ohleduplně a on jim nebude dávat důvod, aby se chovali ještě hůř. Jestli městští vojáci nesnášejí někoho ještě víc než žoldnéře, pak jsou to dezertéři.

Cestou nemohl přehlédnout transparent vlající nad táborem. Byl na něm znak, který měli všichni vojáci na uniformách. Žlutý párový glyf ve tvaru věže a kladiva na tmavě zeleném pozadí. Byl to znak velkoknížete Sadease, neomezeného vládce Kaladinova domova. Je to ironie nebo osud, že Kaladin skončil zrovna tady?

Vojáci posedávali a potulovali se po táboře – zdálo se, že včetně těch, kteří zrovna mají službu – a cesty byly plné odpadků. Tábor se hemžil lidmi, kteří se k němu prostě jen tak přidali – prostitutkami, služkami, bednáři, svíčkaři a pasáky. Byly tu dokonce i děti. Bylo to cosi mezi městem a vojenským táborem.

V táboře byli dokonce i paršové. Nosili vodu, pracovali na výkopech, nosili pytle. Překvapilo ho to. Copak se tahle válka nevede proti paršům? Oni se nebojí, že se vzbouří? Patrně ne. Pracovali tu stejně poddajně jako v Kamenžáru. Třeba to mělo nějaký smysl. V jeho armádě u nich doma bojovali Aleti proti Aletům, tak proč by tady nemohli být na obou stranách paršové?

Vojáci Kaladina odvedli do severovýchodního cípu tábora. Cesta jim trvala poměrně dlouho. I když kamenné kasárenské buňky, postavené z proměněného kamene, vypadaly přesně jedna jako druhá, okraj tábora byl zvrásněný jako rozeklané hory. Ze zvyku si cestu zapamatoval. Tady byla kamenná zeď kolem tábora zvětralá po nesčetných velebouřích a bylo přes ni vidět na východ. Ten otevřený prostor by byl dobrým shromaždištěm, na kterém by se vojsko zformovalo, než vyrazí na Roztříštěné planiny do akce.

Na severním okraji tábora stálo ještě několik desítek kamenných buněk a uprostřed mezi nimi skladiště dřeva a tesaři. Káceli mohutné stromy, které Kaladin viděl na planině venku, loupali z nich kůru a řezali je na prkna. Jiná skupina tesařů sestavovala z prken jakási velká plata.

„My budeme dělat se dřevem?“ zeptal se Kaladin.

Jeden z vojáků se dal do smíchu: „Vy jdete k mostařům.“ Ukázal směrem k zuboženě vyhlížející skupince mužů, kteří seděli na kamenech před kasárnami a prsty lovili v miskách s jídlem. Vypadalo žalostně, velmi podobně šlichtě, kterou je krmil Tvlakv.

Jeden z vojáků opět postrčil Kaladina dopředu, až klopýtl a spadl do mělké prolákliny. Ostatních devět otroků ho následovalo, vojáci je hnali před sebou jako stádo. Nikdo z mužů, kteří seděli před kasárnami, si jich téměř nevšiml. Byli oblečeni v kožených vestách a jednoduchých kalhotách. Někteří měli ještě špinavou košili, jiní holou hruď. Byli zubožení a nebyli na tom o mnoho lépe než otroci, i když se zdálo, že jsou v nepatrně lepší fyzické kondici.

„Noví rekruti, Gazi,“ volal jeden z vojáků.

Ze stínu kousek od sedících mužů se vynořil další. Otočil se a ukázal obličej plný jizev. Na zjizvené bradě mu rostly vousy jen na pár místech. Jedno oko mu chybělo a druhé měl hnědé. Pásku přes oko nenosil. Působil dojmem hubeného houževnatého člověka, který měl Kaladin spojený s lidmi z bitevního pole.

„Tyhle vyžlata?“ zeptal se Gaz a přitom přežvykoval. „Ti ani nezastaví šíp.“

Voják vedle Kaladina pokrčil rameny a znovu ho postrčil dopředu. „Jasnost Hašál říkala, že na tohohle je potřeba dávat bacha. To už je na vás.“ Podíval se na své kumpány a společně odešli.

Gaz přelétl očima vojáky. Nejdřív se soustředil na Kaladina.

„Mám vojenský výcvik,“ řekl Kaladin. „V armádě velkopána Amarama.“

„To je mi jedno,“ prohlásil Gaz a vyplivl něco tmavého na zem.

Kaladin zaváhal. „Když Amaram –“

„Co pořád meleš to jméno?“ vyštěkl Gaz. „Sloužil jsi pod nějakou místní nulou. A to mě jako má oslnit?“

Kaladin vzdychl. S takovými lidmi už se v životě setkal. Nižší důstojník bez šance na povýšení. Jeho jedinou radostí v životě je, že má moc nad těmi, kteří jsou na tom ještě hůř než on. Dobře, budiž.

„Máš na čele cejch. Pochybuju, že jsi někdy držel kopí v ruce. Ať je to tak, nebo tak, budeš se k nám muset laskavě snížit, princátko.“

Kaladinův větrný spren poletoval kolem a zkoumal Gaze. Potom zavřel jedno oko a napodoboval ho. Když to Kaladin viděl, neudržel se a usmál se. Gaz si jeho úsměv vyložil po svém. Zaklel, vystoupil před něho a natáhl ruku.

V tu chvíli se táborem rozeznělo troubení rohů. Tesaři zvedli hlavu a vojáci, kteří vedli Kaladina, vyběhli do středu tábora. Otroci za Kaladinem se vyděšeně rozhlíželi kolem sebe.

„Pro Bouřepána!“ zaklel Gaz. „Mostaři! Vstávat, bando líná!“ Začal kopat do mužů, kteří seděli na kameni a jedli. Odhodili misky a namáhavě vstávali. Místo bot měli na nohou obyčejné sandále.

„Ty, princátko,“ vyštěkl Gaz a ukázal na Kaladina.

„Já jsem neříkal –“

„Mně je zatraceně jedno, co jsi říkal. Jsi ve čtvrtý mostní jednotce.“ Ukázal na skupinu odcházejících mostařů. „Vy ostatní počkejte tamhle. Vás přidělím až pozdějc. A hni se! Nebo tě pověsím za nohy do průvanu.“

Kaladin pokrčil rameny a utíkal za ostatními mostaři. Byla to jedna z mnoha jednotek, které se začínaly nořit z kasáren a z nejrůznějších zákoutí. Zdálo se, že jich je skutečně mnoho. Okolo padesáti domků a v každém spalo tak – odhadem – dvacet až třicet mužů. To bylo skoro tolik mostařů jako vojáků v celé Amaramově armádě.

Kaladinova jednotka přešla přes shromaždiště, kličkovala mezi prkny a hromadami pilin a došla až k velkému dřevěnému platu. Bylo na něm vidět, že už přežilo pár velebouří i bitev. Zuby a díry po celé jeho délce vypadaly jako místa, do nichž se zavrtala kopí. Že by tu bylo skladiště mostů?

Ano, pomyslel si Kaladin. Byl to dřevěný most dlouhý tak k deseti metrům a široký asi tak tři. Na obou koncích se svažoval dolů a neměl žádné hrazení. Klády byly silné, nejpevnější ve středu mostu. Bylo tu složeno možná čtyřicet nebo padesát mostů. Že by to byl jeden most na každý domek, takže posádka každého domku je zároveň mostní jednotkou? Na tomto místě se začalo shromažďovat asi dvacet jednotek mostařů.

Gaz si našel dřevěný štít a pěknou hůl, pro nikoho jiného však už nic podobného nebylo. Zběžně prohlédl všechny jednotky. Zastavil se u čtvrté. „Kde máte velitele?“ zeptal se.

„Mrtvej,“ odpověděl jeden z mostařů. „Včera v noci skočil do Rokle cti.“

Gaz zaklel. „Copak si nedokážete udržet aspoň tejden jednoho velitele? Aby vás bouře vzala! Seřadit, budu se držet někde poblíž. Budete mě poslouchat. Až uvidíme, kdo přežil, vybereme novýho velitele.“ Ukázal na Kaladina. „Budeš vzadu, princátko. A vy ostatní se hněte. Bouře vás sper, já už kvůli vám nechci další potíže. Dělejte, dělejte!“

Ostatní se zvedali. Kaladin neměl jinou možnost, než zaujmout volné místo na konci mostu. Svůj původní odhad podcenil. Vypadalo to, že v každé jednotce bude aspoň pětatřicet, čtyřicet mužů. Pět mužů mělo místo napříč – tři pod mostem a po jednom na koncích.

Zabral a zvedli most nahoru. Pravděpodobně byl z velmi lehkého dřeva, ale i tak byl u sta bouří těžký. Kaladin hekal a s vypětím všech sil držel most nad hlavou a přitom šel. Muži utíkali zaplnit prázdná místa po celé délce mostu a pomalu si posadili most na ramena. Dole měl aspoň úchyty, za které se dal držet.

Ostatní muži měli na vestě na ramenou podložky, aby tlumily tlak mostu a vyrovnávaly jejich výšku. Kaladin vestu nedostal a dřevěné podpěry měl rovnou na těle. Nic neviděl. Pro hlavu měl v mostě prohlubeň, ale neviděl z ní ven. Muži na okrajích měli lepší výhled. Měl pocit, že to byla protekční místa.

Dřevo bylo cítit olejem a potem.

„Vpřed!“ zavelel Gaz tlumeným hlasem zpovzdálí.

Kaladin hekl, když se dali do poklusu. Neviděl, kam jde, a snažil se neklopýtnout, když sbíhali východní svah dolů na Roztříštěné planiny. Během chvilky se začal potit a tiše klel. Dřevo se mu zařezávalo do kůže a místy už krvácel.

„Seš blbec,“ ozvalo se vedle něho.

Podíval se doprava, ale přes dřevěná madla nikoho neviděl. „To…“ zasupěl, „mluvíš na mě?“

„Neměl jsi Gaze hned vytočit,“ pokračoval muž. Jeho hlas zněl prázdně. „Někdy nechává nováčky na straně. Někdy.“

Kaladin by byl rád odpověděl, ale už sotva lapal po dechu. To si myslel, že je v lepší kondici. Jenže strávil osm měsíců na šlichtě a bití a velebouře trávil ve sklepích, do kterých teklo, nebo v zablácených stodolách nebo v klecích. Už to nemohl být ten starý Kaladin.

„Dýchej zhluboka,“ pokračoval tlumený hlas. „Soustřeď se na kroky. Počítej je. To pomáhá.“

Kaladin ho poslechl. Slyšel poblíž dusot nohou další mostařské jednotky. Za ní bylo slyšet známé kroky pochodujících vojáků a klapot koňských kopyt po kameni. To znamená, že za nimi jde vojsko. Podloží Roztříštěných planin bylo nerovné, plné zlomů, trhlin a různých kamenných výčnělků. Proto nemohli mosty vozit na kolech. Na takovém terénu by byla kola mnohem pomalejší než nosiči.

Brzy měl rozedřené a potlučené nohy. To mu nemohli dát boty? Zatínal zuby a šel dál. Prostě tohle teď bude jeho práce. Půjde dál, vydrží to a přežije.

Ozvala se tlumená rána. Pod nohama cítil dřevo. Most. Stálý most přes rokli mezi plošinami Roztříštěných planin. Mostaři ho přešli během několika vteřin a ocitli se opět na kameni.

„Hněte se! Hněte se!“ křičel na ně Gaz. „Dělejte, u všech bouří!“

Když armáda přešla most za nimi a stovky bot duněly po dřevě, dali se do poklusu. Netrvalo dlouho a Kaladinovi stékala po ramenou krev. Dýchal z posledních sil a bolelo ho v boku. Slyšel ostatní oddychovat. Jejich přerývaný těžký dech se nesl omezeným prostorem pod mostem. Takže není jediný. Doufal, že už brzy dojdou do cíle.

Doufal však marně.

Další hodina pro něj byla utrpením. Bylo to horší než všechna bití, která dostal jako otrok, a mnohem horší než všechny rány, které utržil na bojišti. Zdálo se, že jejich pochod nebude mít konce. Kaladin si matně vzpomínal na stálé mosty, které přejeli, když se díval na planiny z vagonu s otroky. Stálé mosty spojovaly místa, kde byly nejrozevřenější rokle – ne kde by to bylo nejvýhodnější pro ty, kteří přes planiny cestují. Často to znamenalo kličkování ze severu na jih a naopak, než se dostali na východ. Mostaři hekali, kleli, sténali a nakonec ztichli. Proklínali most za mostem, planinu za planinou. Kaladin nikdy neměl možnost se na rokle pod nimi podívat. Musel běžet stále dál a dál. Nohy už necítil. Běžel a běžel. Věděl, že kdyby upadl, byl by bit. Měl pocit, že má ramena sedřená až na kost. Zkoušel počítat kroky, ale byl na to příliš vyčerpaný.

Běžel mechanicky dál.

Nakonec Gaz zavelel zastavit. Kaladin zamžoural očima, vrávoravě se zastavil a málem upadl.

„Nahoru!“ zařval Gaz.

Muži zvedli most. Kaladina odmítaly poslouchat ruce, potom co tak dlouho držel most v jedné poloze.

„Dolů!“

Muži se rozestoupili, ti pod mostem vystoupili do stran a vzali madla po stranách. Bylo to složité a namáhavé, ale bylo vidět, že už v tom mají praxi.

„Sunout!“

Kaladin zmateně zavrávoral, když mostaři začali tlačit madla po stranách a vzadu. Byli na kraji rokle, přes kterou nevedl stálý most. Po stranách sunuly své mosty další mostní jednotky.

Kaladin se ohlédl přes rameno. Armáda za ním mohla mít tak dva tisíce mužů v zeleno-bílých uniformách. Dvanáct set tmavookých kopiníků, několik set kavaleristů na vzácných koních. Za nimi velká skupina pěšáků, světloocí muži v těžkých brněních s velkými holemi a hranatými ocelovými štíty.

Zdálo se, že si záměrně vybrali místo, kde je rokle úzká a druhá planina je o něco výš než první. Most byl dvakrát tak dlouhý, než byla rokle široká. Gaz na něho křikl a Kaladin se přidal k ostatním a společně s nimi sunul most s hlasitým skřípotem po nerovném povrchu. Když most dopadl na místo na druhé straně rokle, mostaři odstoupili, aby mohla kavalerie projít.

Byl příliš unavený na to, aby ji pozoroval. Zhroutil se na kámen a ležel na zádech a poslouchal dunění vojenských bot po dřevěném mostě. Otočil hlavu na stranu. Ostatní mostaři leželi poblíž. Gaz mezi nimi procházel se štítem na zádech, kroutil hlavou a brblal cosi o jejich neschopnosti.

Kaladin by tam nejraději zůstal ležet a zapomněl na celý svět. Výcvik ho však varoval. Dostane se do křeče a zpáteční cesta bude o to horší. Ten výcvik ovšem nepatřil jemu, ale úplně jinému člověku z úplně jiné doby. Dávno uplynulé a ztracené. Ale i když Kaladin tím člověkem už nikdy znovu nebude, mohl by jeho instinkty respektovat.

A tak zasténal a namáhavě vstal a masíroval si svaly. Vojáci přecházeli po mostě po čtyřech, kopí vysoko zvednutá, štíty před sebou. Gaz je sledoval s viditelnou závistí. Kolem hlavy mu kroužil Kaladinův spren. Kaladina i přes jeho vyčerpání popadla vlna žárlivosti. Proč se motá kolem toho vejtahy a jeho si nevšímá?

Po pár minutách si Gaz Kaladina všiml a nasupil se.

„Diví se, že neležíš,“ ozval se známý hlas. Muž, který běžel vedle Kaladina, ležel na zemi kousek od něho a díval se na oblohu. Byl starší, měl prošedivělé vlasy a protáhlý šlachovitý obličej. Vypadal tak unaveně, jak se Kaladin cítil.

Kaladin si stále masíroval nohy a Gaze záměrně ignoroval. Potom utrhl kus svého rozedraného oblečení a utrženou látkou si omotal nohy. Naštěstí byl jako otrok zvyklý chodit bos, a tak neutrpěl tak velkou škodu.

Než to dokončil, po mostě přešli poslední pěšáci. Za nimi ještě následovalo několik plavooků v zářících krunýřích. V jejich středu jel muž v okázalém nablýskaném Střeplátu. Byl jiný než ten, co viděl Kaladin v bitvě. Každý byl prý jedinečným uměleckým dílem. Měly však cosi společného – ten pocit, který z nich člověk měl. Střeplát byl zdobený, byl tvořený proplétanými plátky a doplněný nádhernou helmou s otevřeným hledím.

Připadal mu však nějak nepatřičný. Pocházel z jiné doby. Z doby, kdy po Rošáru chodili bohové.

„To je král?“ zeptal se Kaladin.

Šlachovitý mostař se unaveně rozesmál: „O tom si můžeme leda tak nechat zdát.“

Kaladin se k němu otočil a zamračil se.

„Kdyby to byl král,“ dodal mostař, „tak to bychom byli v armádě Jasnopána Dalinara.“

„To jméno Kaladinovi něco říkalo. „Není to velkokníže? Králův strýc?“

„Jo. Ten nejlepší z mužů, nejctihodnější Střeponoš v královský armádě. Prý ještě nikdy v životě nezlomil meč.“

Kaladin se přezíravě ušklíbl. Totéž se říkalo o Amaramovi.

„To by sis mohl leda tak přát, sloužit pod velkoknížetem Dalinarem,“ pokračoval mostař. „On mostaře vůbec nemá. Aspoň ne takovýhle.“

„Tak už dost, vy bahňáci líný,“ houkl na ně Gaz. „Vstávat!“

Mostaři kleli a namáhavě vstávali. Kaladin vzdychl. Ten krátký odpočinek stačil sotva k tomu, aby si uvědomil, jak je vyčerpaný. „Rád se vrátím zpátky,“ broukl.

„Zpátky?“ podivil se šlachovitý mostař.

„My se nevracíme?“

Mostař se kysele zasmál. „Mladej, my ještě ani zdaleka nejsme v cíli. A buď rád, že nejsme. Cíl je totiž na tom všem to nejhorší.“

A tak začal druhý díl zlého snu. Přešli most, vytáhli ho za sebou na druhou stranu a potom ho opět zvedli na pohmožděná ramena. Utíkali přes planinu. Na druhé straně dali most dolů a přemostili další rokli. Armáda přešla a všechno se opakovalo znovu.

Celkem se to opakovalo snad desetkrát. Mezi jednotlivými etapami odpočívali, ale Kaladin byl tak vyčerpaný a potlučený, že mu ta krátká pauza nestačila. Sotva se stačil nadechnout a už musel znovu zvedat most na ramena. Požadovalo se od nich, aby byli rychlí. Než armáda přešla, mostaři odpočívali, ale potom museli nahánět zpoždění poklusem, aby vojáky předehnali a dostali se k další rokli s předstihem před nimi. V jednu chvíli ho ten šlachovitý kolega varoval, že když nepostaví most včas, dostanou po návratu do tábora bití.

Gaz vydával rozkazy, spílal mostařům, kopal je, když byli příliš pomalí, ale sám žádnou práci nevykonával. Kaladinovi netrvalo dlouho vypěstovat si k tomu vychrtlému zjizvenému mužíkovi zášť, která postupně rostla v nenávist. Bylo to zvláštní. K ostatním seržantům žádnou nenávist necítil. Popohánět muže a spílat jim byla jejich práce. Museli je motivovat.

Ale to Kaladina nepálilo. Gaz ho ovšem poslal na trasu bez vesty a bez sandálů. I přesto, že si nohy omotal hadry, si z dnešního dne odnese pěkných pár jizev. Ráno bude samá modřina a ztuhlý, že nebude schopen se vůbec hýbat.

Gaz se zachoval jako přitroublý surovec. Vystavil celou dnešní akci riziku, že přijde o jednoho nosiče jen kvůli své ukvapené předpojatosti.

Aby ho bouře vzala, pomyslel si Kaladin a zášť ke Gazovi mu pomáhala přežít v nejhorších chvílích. Několikrát, když nasunuli most na místo, Kaladin upadl a myslel, že už nikdy nevstane. Když jim však Gaz zavelel vstát, vždycky to ještě nějak dokázal. Znamenalo to buď zmobilizovat poslední síly, nebo nechat Gaze vyhrát.

Proč mají všechno tohle podstupovat? Co to má za smysl? Proč musejí běžet tak rychle? Musejí přece chránit ten most, ten svůj drahocenný náklad. Musejí si držet svoje nebesa nad hlavou a běžet, musejí…

Začínal blouznit. Nohy. Běží. Jedna, druhá, jedna, druhá, jedna, druhá.

„Stát!“

Zastavil se.

„Nahoru!“

Zvedl ruce.

„Dolů!“

Udělal krok dozadu a spustil most dolů.

„Sunout!“

Zatlačil most zezadu.

Umřít.

Ten poslední rozkaz byl jeho vlastní. Pokaždé si ho přidal. Upadl na kámen. Když se dotkl skalního pupenu, pupen okamžitě stáhl šlahouny. Kaladin zavřel oči a už nedbal na křeče. Dostal se do jakéhosi transu nebo polospánku. Připadal mu kratší než jeden úder srdce.

„Vstát!“

Vstal a namáhavě se postavil na vratké zakrvácené nohy.

„Přejít!“

Přešel. Nedíval se na bezednou propast po stranách.

„Táhnout!“

Popadl madlo a táhl most přes rokli k sobě.

„Vyměnit!“

Kaladin se nechápavě zastavil. Tomuto rozkazu nerozuměl. Gaz ho dosud ještě nedal. Vojenské jednotky se formovaly a pohybovaly se s tou známou směsicí strachu a vynuceného klidu, které člověk vždycky před bitvou propadne. Zpoza kamenů začali vyhlížet nedočkaví spreni a vrhat se mezi vojáky. Vypadali jako červené stuhy, na jedné straně přirostlé k zemi a na volném konci vlající ve větru.

Bitva?

Gaz popadl Kaladina za rameno a postrčil ho dopředu před most. „Nováčci teď dopředu, princátko,“ zašklebil se škodolibě.

Kaladin otupěle zvedl most s ostatními až nad hlavu. Madla byla vpředu stejná, jen první řada měla výřez pro oči, aby viděla před sebe. Všichni mostaři si vyměnili pozice. Muži, kteří běželi vpředu, se přesunuli dozadu, zadní řada – včetně Kaladina a šlachovitého kolegy – se přesunula dopředu.

Kaladin se na důvod neptal. Bylo mu to jedno. Vpředu se mu ale líbilo. Lépe se běželo a viděl před sebe.

Krajina, která se otevírala před nimi, byla zvrásněná bouřemi. Místy byla pokrytá políčky trávy, ale kámen tu byl příliš tvrdý na to, aby se do něj travní semena mohla zanořit. Byla tu spousta skalních pupenů, rostly po celé ploše jako bubliny a vypadaly jako obří oblázky velikosti lidské hlavy. Mnoho jich už puklo a vyhnalo šlahouny připomínající tlusté zelené jazyky. Několik jich už dokonce kvetlo.

Po tolika hodinách strávených bez vzduchu pod mostem mu poklus na přední pozici připadal téměř osvěžující. Jak to, že dávají na takovou skvělou pozici nováčka?

„Talenelat’Eline, Nositeli muk,“ poznamenal muž po jeho pravici zděšeně. „Dnes to bude krutý. Oni už jsou v pozicích! To bude krutý.“

Kaladin zamžoural očima a soustředil se na blížící se rokli. Na její druhé straně stály červeno-černé šiky vojáků. Měli zvláštní tmavě červená brnění, která jim zakrývala předloktí, hruď, hlavu a nohy. Chvíli mu trvalo, než pochopil.

Paršendi.

Byli jiní než obyčejní paršové, kteří se najímali na práci. Mnohem svalnatější a mnohem spořádanější. Měli robustní postavy a každý měl zbraň přivázanou na zádech. Někteří měli tmavě červenou nebo černou bradku propletenou kameny, jiní byli hladce oholení.

Jak je Kaladin sledoval, přední řada Paršendů si klekla. Vzali krátké luky a přiložili k nim šípy. Nebyly to dlouhé luky, které střílely šípy vysoko a daleko. Byly krátké a hodně vyklenuté, aby střela měla rychlost a sílu. Jako stvořené pro likvidaci skupiny mostařů, než se jí podaří položit most.

Cíl je totiž na tom všem to nejhorší…

Až teď začínal ten skutečný zlý sen.

Gaz se držel zpátky a křičel na mostaře, aby běželi dál. Kaladinovy instinkty se zběsile bouřily proti představě, že vbíhá přímo do bojové linie, ale setrvačná energie mostu ho hnala dál. Rovnou do chřtánu bestie s vyceněnými zuby a čelistí připravenou sklapnout.

Vyčerpání a bolest byly náhle ty tam. Šok ho probudil do maximální bdělosti. Mosty se hnaly dopředu a lidé pod nimi křičeli strachy. Běželi na smrt.

Šípy vyletěly.

První vlna zabila Kaladinova šlachovitého přítele. Dostal tři zásahy. Padl i muž po Kaladinově levici – Kaladin mu ani neviděl do tváře. Vykřikl, když padal. Nebyl hned mrtvý, ale mostaři ho ušlapali. Jak muži padali a umírali, most byl čím dál těžší.

Paršendi s ledovým klidem vypálili druhou dávku. Kaladin sotva zachytil pohledem jinou mostní jednotku, jak i ona váhavě vyráží na smrt. Zdálo se, že se Paršendi zaměřují jen na určité jednotky. Druhá mostní jednotka vedle Kaladinovy dostala zásah druhou vlnou šípů od desítek lučištníků. Ta srazila první tři řady mostařů. Zadní řady přes ně začaly padat. Most se zakymácel a sesunul se k zemi přes těla mostařů, kteří popadali jeden přes druhého. Za zvuku, který naháněl hrůzu, je most rozdrtil.

Šípy létaly kolem Kaladina a zabily další dva muže v přední řadě. Několik jich zasáhlo most a jeden Kaladinovi rozřízl tvář.

Vykřikl. Strachem, šokem, bolestí, čirým zděšením. Ještě nikdy si v bitvě nepřipadal tak bezmocný. Útočil na nepřátelská opevnění, běhal pod palbou šípů, ale vždycky cítil, že není úplně bezbranný. Měl své kopí, svůj štít a mohl bojovat.

Tentokrát to bylo jiné. Mostní jednotka byla jako stádo dobytka, které se žene na jatka.

Vyletěla další várka šípů a padla další z dvaceti mostních jednotek. Šípy létaly i od Aletů a mířily proti Paršendům. Kaladinův most už byl nad roklí. Viděl Paršendům na druhé straně do černých očí, dokázal rozlišit jejich mramorované tváře. Všude kolem něho padali mostaři a křičeli bolestí, když je šípy srážely zpod mostů na zem. S tříštivým rachotem se zřítil další most. Povraždění mostaři zůstali pod ním.

Za Kaladinem křičel Gaz: „Nahoru a dolů, pitomci!“

Jednotka se zastavila a Paršendi se připravili k nové střelbě. Muži za Kaladinem křičeli. Střelbu Paršendů přerušila vlna letících šípů Aletů. I když byl Kaladin jako bez ducha, reflexivně věděl, co má dělat. Spustit most, postavit se na svou pozici a sunout.

To odhalilo mostaře, kteří byli až dosud poměrně v bezpečí na zadních pozicích. Paršendští lučištníci evidentně věděli, že k tomu dojde. Připravili se k poslední palbě. Další vlna šípů dopadla na most a srazila k zemi bezmála desítku mužů. Na tmavé dřevo stříkala krev. Kolem mostu a ve vzduchu se hemžili fialoví třepotaví spreni strachu. Most se kymácel, protože byl při takové ztrátě mužů mnohem těžší.

Kaladin se zapotácel a ruce mu klouzaly. Klekl si na kolena a naklonil se nad rokli. Ze všech sil se snažil udržet rovnováhu. Balancoval nad roklí. Jednou rukou mával ve vzduchu a druhou se držel okraje. Když se podíval do tmy pod sebou, dostával závrať. Ta výška byla úžasná. Vždycky s Tienem rád lezl na skály.

Reflexivně se podržel mostu a vyškrábal se zpátky nahoru. Za mostem se shromáždila jednotka vojáků v těžkých botách a začala most sunout. Než vojáci nasunuli most nad rokli a než přes něj mohla projít těžká kavalerie, vojenští lučištníci si s Paršendy vyměnili pár spršek šípů. Čtyři mosty padly, ale šestnáct jich bylo postaveno do řady a vojáci tak mohli lépe zaujmout bojové pozice a útočit.

Kaladin se snažil odplazit od mostu. Zhroutil se však na místě a tělo mu odmítalo poslušnost. Nedokázal se ani převrátit na břicho.

Musím jít… honilo se mu hlavou v naprostém vyčerpání… Podívat se, jestli ten šlachovitej chlapík žije… Ovázat mu rány… Zachránit ho…

Nedokázal to. Nemohl se ani pohnout. Nemohl myslet. Ke své hanbě nedokázal víc než jen zavřít oči a poddat se bezvědomí.

„Kaladine.“

Nechtěl otevřít oči. Probudit se by znamenalo vrátit se do toho hrozného světa bolesti. Do světa, kde jsou bezbranní vyčerpaní muži nuceni postavit se jednotce lučištníků.

Ten svět je horší než zlý sen.

„Kaladine!“ volal znovu ženský hlas, tichý jako vánek, ale přesto naléhavý. „Oni ti utečou. Vstávej! Nechají tě tu a umřeš.“

Nemůžu… nemůžu zpátky…

Nech mě.

Cosi ho uhodilo do tváře. Byl to sotva citelný náraz energie. Jako by ho bodl. Trhl sebou. Bylo to nesrovnatelné s tou ostatní bolestí, ale bylo to tak nějak naléhavější. Zvedl ruku a zase ji nechal spadnout. Ten pohyb však stačil na to, aby ho definitivně probudil z omámení.

Zkusil otevřít oči. Jedno nešlo, protože krev z rány na tváři mu zalepila víčko. Slunce bylo nízko. Uplynulo mnoho hodin. Zasténal a sedl si a snažil se odrolit přischlou krev z oka. Země kolem něho byla posetá mrtvými těly. Ve vzduchu bylo cítit krev a smrt.

Dvojice zubožených mostařů třásla jedním tělem po druhém a odháněla baheníky, kteří na tělech začali parazitovat. Ke Kaladinovi by se nikdy nepřiblížili. Neměl nic, co by mu mohli ukrást. Nechali ho mezi mrtvolami, které zůstaly na mostě.

Nad hlavou se mu vznášel jeho spren v podobě dívky. Kaladin si sáhl na čelist, kam ho uhodila. Velcí spreni jako ona dokázali pohybovat malými předměty a uhodit dávkou energie. Čímž byli lidem o to dotěrnější.

Tentokrát to však Kaladinovi nejspíš zachránilo život. „Máš nějaký jméno, duchu?“ zeptal se a donutil se postavit na potlučené nohy. Na planině, na kterou armáda přešla, prohlíželi vojáci mrtvá těla Paršendů a něco hledali. Nějaké náčiní? Vypadalo to, že zvítězila Sadeasova armáda. Přinejmenším tu nebylo mnoho živých Paršendů. Buď všichni padli, nebo utekli.

Planina, na které bojovali, vypadala úplně stejně jako všechny ostatní, které přešli. Jediným rozdílem bylo, že uprostřed byla jakási obrovská hromada. Vypadalo to jako obrovský skalní pupen nebo možná jako nějaká obrovská kukla či lastura. Mělo to dobře šest metrů. Jedna strana byla rozseknutá a uvnitř bylo vidět cosi slizkého. Všiml si toho až teď. Předtím se příliš soustředil na lučištníky.

„Jméno,“ odpověděl větrný spren jakoby z dálky. „Ano, mám jméno.“ Potom se na Kaladina překvapeně podíval. „Proč mám jméno?“

„Jak to mám vědět?“ namítl Kaladin a ztěžka se narovnal. Nohy ho pálily. Sotva se vlekl.

Mostaři se na něho překvapeně podívali, ale on si jich nevšímal a kulhal přes most, dokud nenašel tělo mostaře, který měl na sobě vestu a na nohou sandále. Byl to ten šlachovitý muž, který šel celou cestu vedle něho. Hrdlo měl probodnuté šípem. Kaladin ignoroval vyděšený výraz v jeho očích upřených k obloze a vzal si jeho oblečení – koženou vestu, kožené sandále a košili na zapínání, která byla potřísněná od krve. Opovrhoval sám sebou, ale nespolehne se na to, že mu dá oblečení Gaz.

Sedl si a čistou část košile roztrhal a vyměnil si improvizované obvazy. Potom si oblékl vestu a obul sandále a snažil se minimalizovat všechny pohyby. Zvedal se vítr a nesl s sebou pach krve a hlasy vojáků, kteří na sebe volali. Formovala se kavalerie, jako by se chtěla vrátit.

„Jméno,“ pokračoval větrný spren, který chodil vzduchem kolem Kaladinovy tváře. Opět měl podobu mladé dívky ve splývavé sukni a s hezkýma nohama. „Sylfrena.“

„Sylfrena,“ opakoval Kaladin a zavazoval si sandále.

„Syl,“ odpověděl spren v podobě dívky. Potom dala hlavu na stranu. „To je legrační. Já mám asi přezdívku.“

„Blahopřeju.“ Kaladin vstal a zavrávoral.

Stranou stál Gaz s rukama v bok a štítem na zádech.

„Ty,“ řekl a ukázal na Kaladina. Potom ukázal na most.

„To si děláte srandu,“ namítl Kaladin, když se kolem mostu shromáždil zbytek jednotky – méně než polovina původního počtu.

„Buď to odnesete, nebo zůstanete tady,“ řekl Gaz. Zdálo se, že ho něco rozzlobilo.

Měl jsem umřít, uvědomil si Kaladin. Proto se nestaral, jestli mám vestu a sandále. Byl jsem vpředu. Kaladin byl jediný z první řady, kdo přežil.

Málem už si sedl a nechal ostatní odejít. Ale netoužil po tom, umřít žízní na opuštěné planině. Doklopýtal k mostu.

„Neboj,“ řekl jeden ze zbylých mostařů. „Teď půjdeme pomalu a budeme mít přestávky. A máme tu pár vojáků na pomoc – bude nás na to aspoň pětadvacet.“

Kaladin vzdychl a zaujal svou pozici u mostu vedle ostatních mostařů a hrstky nešťastných vojáků. Zvedli most do vzduchu. Byl hrozně těžký, ale nějak to zvládli.

Kaladin otupěle šel a přemýšlel o tom, že měl vždycky pocit, že nic horšího už mu život nemůže přichystat. Nic horšího než cejch otroka s vyraženým glyfem šaš, nic horšího než ztrátu všeho, co měl, nic horšího než neschopnost ochránit ty, které ochránit chtěl.

Jenže patrně neměl pravdu. Existovalo ještě něco horšího. Poslední muka rezervovaná speciálně pro něho.

Jmenovala se čtvrtá mostní.

„Oni jsou v plamenech. Oni hoří. Když přijdou, tak s sebou přinesou tmu, a tak je vidět jen to, že jejich kůže je v plamenech. Hoří, hoří, hoří…“

Získáno v palahiši 1172, 21 vteřin před smrtí. Subjekt byl pekařský učeň.

Šalán pospíchala chodbou s oranžovými stěnami, na níž zůstaly nahoře stopy po černém kouři po Jasnině proměnění. Malby na stěnách naštěstí nepoškodil.

Před ní se objevila skupinka paršů s kbelíky, hadry a žebříky, aby saze vyčistili. Poklonili se, když je míjela, ale mlčeli. Paršové umí mluvit, ale obvykle mlčí. Vypadalo to, že mnozí jsou němí. Když byla malá, vzory jejich mramorované kůže se jí líbily. To bylo ovšem ještě předtím, než jí otec zakázal se s parši stýkat.

Soustředila se na svůj úkol. Jak přesvědčí Jasnu Kholinovou, jednu z nejmocnějších žen na světě, aby změnila rozhodnutí a vzala ji k sobě jako svěřenku ke studiu? Byla evidentně tvrdohlavá. Celá léta čelila snahám řeholí o usmíření.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta králů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.