© PhDr. Jitka Vlčková, 2002

llustrations © archiv autorky, 2002

© Libri, 2002

ISBN 978-80-79.77-066-3

Obsah

Úvod

Ediční poznámka

Seznam zkratek

Slovník

Výslovnost jmen

Slovníček

Výběr z použité literatury

Úvod

Keltské náboženství a mytologie

Indoevropané, z nichž se později vydělilo i keltské etnikum, si s sebou přinesli do centrální Evropy ze své pravlasti (oblast na sever od Černého moře mezi Karpaty a Kavkazem) zárodky vlastní kultury, náboženství i mýtů (tzv. společné indoevropské dědictví, jehož zkoumáním se zabývá například srovnávací lingvistika nebo srovnávací mytologie), civilizaci kočovných pastevců a chovatelů dobytka patriarchálního řádu.

Invadující kmeny za sebou nechávaly hroznou spoušť. Přišly na území obydlená usedlými zemědělskými populacemi (v Evropě svým původem na Blízkém východě), které si podrobily. Příchozí původní obyvatelstvo nevyvraždili, ale postupně s ním splynuli (asimilovali se), kulturně se promísili (až na výjimky, například Basky), jak bezpečně dokumentují archeologické nálezy.

Usedlí předindoevropští zemědělci vyznávali jiné duchovní i materiální hodnoty než nově příchozí. Ty pramenily z vazby na odlišný způsob života, vycházející z hlubokého pocitu sounáležitosti člověka s přírodou, konkrétně s jejím vegetačním cyklem. Plodnost země (pro zemědělce vůbec to nejpodstatnější v jejich životě) byla postupně spojena (respektive ztotožněna) s plodností ženy. Tím bylo vytvořeno základní náboženské mystérium, podle něhož ženy „odpovídaly” za veškeré rození, smrt a následné znovuzrození (od čehož je jen krůček k mystériu vegetace). Na základě této víry mohla žena počnout nový život bez přispění muže, veškeré „rození” (včetně obnovy přírody) byla schopna obstarat prostřednictvím sebe sama (tzv. parthenogeneze). Odtud se odvíjejí i základní mýty, odrážející reakce na způsoby boje proti všemu, co by vedlo k ohrožení úrody, a tím i existence lidí. S matriarchálními tradicemi je spojen jednak kult transfunkcionální mateřské bohyně (respektive všeovládající matriarchy v podobě Matky Země, Velké matky nebo Velké mateřské bohyně), které se vše podřizovalo, jednak kult rituální cyklické znovuvýstavby světa, tedy země, jež procházela stejným zrozením, smrtí a znovuzrozením jako vegetace a vše živé (kořeny jsou hledány u paleolitických a mezolitických populací).

Člověk se požíváním plodů Matky Země stával její součástí, z ní se rodil, jej po smrti přijímala zpět do svého lůna. A tak jako dávala život obilí z mrtvého zrna, lidé věřili, že bude pozemská existence prostřednictvím znovuzrození vrácena i jim.

Poměrnou uzavřeností regionů, danou především geografickými podmínkami, se vytvořily menší etnicko-kulturní okruhy se samostatně se vyvíjející náplní hmotné kultury a z části i náboženskými tradicemi. Uctívání transfunkcionálních bohyní zemědělskými populacemi bylo spojeno s Měsícem (ale i Sluncem a hvězdami), vodou (řeky, prameny, vodní plochy), výšinami, „posvátnými jámami” (spojení pozemského lidského a podsvětního božského aspektu), popřípadě středy světa (axis mundi, spojující podsvětí a zemi, pozemský život a nebeské výšiny).

Ne všude se podařilo Indoevropanům bohyni dostatečně rychle sesadit z jejího nejvyššího „nebeského trůnu”. To dokládá například i přetrvávající, téměř dominantní postavení žen (bohyní) u Keltů (známé především z Irska), které bylo na konci starověku ve velkém protikladu ke zcela bezprávnému postavení žen například v antickém Středomoří.

Keltské náboženství a mytologie tak nevyvěrá pouze z jednotných indoevropských kořenů. Mytologie stavěla na složité paleoliticko-neolitické duchovní symbióze předchozích obyvatel. Na novém teritoriu se příchozí asi záhy seznámili s novou situací a reagovali na ni. Sem pochopitelně patřila i oblast náboženská. Předindoevropská božstva (respektive především bohyně) a náboženské tradice původní evropské populace byly zčásti zapuzeny, zčásti absorbovány (prostřednictvím sňatků, rodičovských poměrů ad., změnami rituálů) do „nových pantheonů”, aby v dalším vývoji prošly složitým diferenciačním procesem. Mnohde byly zprvu přejaty i domácí náboženské tradice, jako kupříkladu používaná posvátná místa.

Jednotlivá společenství si s sebou přinesla kult původního praindoevropského univerzálního boha (původně bůh Nebe, jakýsi Otec ovládající veškerenstvo; u Irů má jeho vlastnosti zčásti ještě Dagda). Do mytologie byl včleněn již v různých stadiích uctívání svých jednotlivých aspektů (hlavně hrom - galský Taranis, germánský Donar či Thór, protoslovanský Perun, baltský Perkúnas; slunce; oheň; vítr). Součástí náboženství se stala také rodová a kmenová božstva (hovoří se o prapředkovi všech členů společenství, byť tato instituce má své kořeny již v celosvětovém paleolitu), uctívaná nejdříve v duchu totemistických tradic - buď v podobě zvířete nebo rostliny (hlavně stromů; deifikace) - ve funkci kmenového, ve stadiu vzniku kmenových svazů obecně nadkmenového (transfunkcionálního) ochránce. Postupným oddělováním různých aspektů z původně univerzálního božstva a jejich individualizací se dostalo každému z nich jména a atributu, který vystihoval podstatu té které aspektní stránky. Snad proto existuje i u Keltů (podobně i například u Řeků a jiných Indoevropanů) tolik bohů s podobnými kompetencemi a atributy (například božstva hromu a blesku mají kyje, oštěpy, meče, kladiva a palice).

Studium keltského náboženství a mýtů znesnadňuje nedostatek pramenů. To, co dnes víme o keltských bozích a náboženství, je dáno kombinací interpretace archeologických pramenů a písemných zmínek u autorů antických (hlavně 1. století před n. l. až 4. století n. l.) a časně středověkých, především irských a i waleských (hlavně 8. až 12. století).

První z nich hodnotili a posuzovali keltské bohy a náboženství z úhlu pohledu daného jim jednak vzděláním a jednak řeckými a římskými náboženskými představami (interpretatio romana a graece), přičemž keltské bohy připodobňovali k řeckým a římským na základě dost povrchního srovnání, které pramenilo i z přezíravého postoje k barbarským národům jako celku.

Náboženské praktiky, například kult a s ním spojené obřadní procedury, kněžský stav (i druidy) líčili antičtí autoři vesměs jako nelidsky kruté a primitivní (i co se týče zpodobňování keltských bohů) či z pozice jimi vyznávaných filozofických škol. Ostrovní autoři, hodnotící keltské náboženství povětšinou prizmatem křesťanství, ve svých dílech zakonzervovali velmi cenné útržky starých mýtů, v nichž vystupují posvětštěná božstva. Bylo to dáno i zdrojem jejich vzdělání a návazností na školy fili. Mnohovrstevnost těchto příběhů umožňuje po bedlivém rozboru sestavit (například pro Irsko) základní jak předkeltský, tak i keltský pantheon.

Na pevnině přejali Keltové v římských provinciích v období galořímském (konec 1. století před n. l. až přelom 4. a 5. století n. l.) pod tlakem Říma cizí božstva (a to nejen římská, ale i východní). Původní keltská božstva se i tak občas dostala po bok římským, a to především ve formě přízvisek k jménům těch bohů, jimž snad byli nejvíce podobni svými kompetencemi (římští Jupiter, Minerva, Apollón, Merkur, Mars, Diana, Herkules a další).

Rekonstruovat původní keltský pantheon a základní mýty je dnes téměř nemožné, přestože existuje řada studií a knih, které hledají stále nové hypotézy. Situace je ztížena i tím, že všude na své pouti Evropou se Keltové setkali s různými civilizacemi a jejich kulturami, náboženstvím a bohy. A nelze vyloučit, že stejně tak, jak kořistili z jejich kulturního dědictví, si osvojili či převzali alespoň zčásti jejich božstva, kult a mýty.

Spletitý a složitý keltský pantheon je nečitelný i z toho důvodu, že mnohá božstva vystupují pod různými jmény kraj od kraje, popřípadě se zčásti od sebe liší, neboť přijímají kompetence dalších bohů, respektive tyto odchylky mohou vycházet i z různých geografických a ekonomických kořenů.

Písemné doklady o galském pantheonu nalezneme poprvé u G. I. Caesara, který neuvádí ani jednoho z bohů a bohyní v galském jazyce, ale přirovnává tamní bohy k římským. Chválí zbožnost Galů a poměrně obšírně se věnuje druidům a jejich učení. Asi o sto let později Lucanus konečně jmenuje alespoň trojici hlavních galských bohů - Tarana, Esa a Teutata, popisuje posvátný háj nedaleko Massillie a hovoří o lidských obětech.

Ostrovní písemné doklady jsou podstatně mladší, patří až na počátek křesťanství a středověku. Základní irské mýty lze sestavit kombinací různých textů uvedených například v Dindschenchasu, Lebor Gabála Érenn či Cath maige Tuired. Další pak nalezneme v Ulsterském či Feniánském cyklu. Stěžejním waleským materiálem jsou příběhy Mabinogi, o jejichž skutečném původu a účelu se vedou velké diskuse.

K nejstarším keltským božstvům, spojených s chtonickými kulturami, patří na území Galie Matrony (jak lokální, tak i nadkmenové) a Epona (bohyně-klisna, známá i z Británie), za jejíž vtělení je považováno dalších asi 30 bohyní (například galská Rosmerta, Nehalennia, Maia, irská Anu/Danu). Velké vážnosti se těšily i bohyně uctívané u pramenů (deifikované prameny), které přetrvaly v podobě nymf a víl.

Za Eponina syna (někdy manžela) je považován (byť s výhradami) sluneční bůh Lug (Lugos). Další významnou bohyní byla Rigani, manželka nebeského boha Tarana. Toho v základní triádě doplňovali podle Lucana bohové Esus (mnohdy je kladen na rovinu Lugovi) a Teutates. Starobylý je i bůh Cernunnos, považovaný někdy za podsvětní Esovu podobu. Poněkud jiné postavení měl na jihu Galie uctívaný Ogmios (jemuž v Irsku odpovídá Ogma).

Z britských bohyní je nutno zmínit především Matrony, Brigantii, Nemetonu, z bohů Nodense, Mabona, Granna, Tutatise/Totatise (viz Teutates), Tarana a další.

Nejznámějšími waleskými bohyněmi jsou například Rhiannon a Branwen, bohy Bran, Gowannon (ir. Goibniu), Amaethon, Llyr, Lleu, Dylan Eil Ton, Arawn.

Do generace irských, zřejmě již předkeltských božstev patřili snad mateřské bohyně Ériu, Tailtiu, Tea, Boand a další, také božstvo Cenn či Cromm Cruaich i bozi označovaní v irských pramenech za Fomórie - Balor (jakýsi keltský Kyklop), bohyně Domnanna, její syn lndech, Tethra, Nema, Elatha. Mladší generace bohů, tzv. Tuatha Dé Danannové, byla spojena s nejstaršími keltskými osadníky. K těmto bohům patří především Dón, Dagda, Ogma, trojjediní Brian, Iuchair i Iucharbair, ale i s Fomórii spřízněný Lug, dále Dian Cécht, Manannán mac Lir, Morrígan, Neman, Macha, Brigit i řada dalších.

S uctíváním bohů souvisela k tomu určená posvátná místa (viz kultovní místa, stromy), rituální praktiky (viz například kult hlavy), kultovní předměty (viz například kotel) a také různé devocionálie a symboly (kolo, svastika). Nedílnou součástí náboženského (i běžného) života byl kult mrtvých a představy o posmrtné existenci lidské duše (zásvětí). Významné svátky byly spojené jak s proměnou vegetačního cyklu roku, a tím opakováním základního mýtu o obrodě země (samain, imbolc, beltain, lugnasad), tak s jarní a podzimní rovnodenností. Se svátky byl ztotožněn běh společnosti a iniciační obřady (viz například feis temro), shromáždění a hry na pohřebištích, významných posvátných kopcích (například Uisnech) a kult předků.

Keltové patří do jazykové skupiny kelto-italické, která tvořila součást západní větve indoevropské populace. Její první skupiny pronikaly od konce 3. tisíciletí před n. l. z oblasti severního Přičernomoří na západ a sever od středního Podunají. Někdy na konci doby bronzové (na přelomu 8. a 7. století před n. l.) se obě skupiny (keltská a italická) od sebe oddělily a jejich jazykový, kulturně-náboženský, sociální a hospodářský vývoj se ubíral samostatnými cestami. V mnohých oblastech, například mytologické, lze však najít ještě po zhruba tisíci letech (v době římské) relikty původních sociálních a kulturně-náboženských kořenů (například u soví bohyně).

Za pravlast a kolébku Keltů je dnes považováno území ve střední Evropě, ohraničené na jihu Alpami, na severu středoněmeckými vrchovinami, na východě linií vedoucí po toku Vltavy a pomezím rakousko-bavorským a na západě zasahující do severovýchodní Francie. V takto vymezeném regionu lze sledovat od zhruba poloviny 2. tisíciletí před n. l. relativně plynulý vývoj (spojený s mohylovými kulturami), trvající téměř tisíc let a završený rychlým hospodářským rozvojem a následnou expanzí.

Již na počátku 6. století před n. l. se keltské kmeny daly do pohybu. Buď celé, nebo jejich části se vydaly ze svých původních sídel nejdříve směrem na západ a jihozápad. Obsadili téměř celou Galii a první skupiny se přeplavily k Británii a posléze k irským břehům. Na území Pyrenejského (Iberského) poloostrova se Keltové smísili s domácími Ibery a vytvořili specifickou keltiberskou kulturu.

Skutečný exodus však začal až na konci 5. a na počátku 4. století před n. l., kdy se jednotlivé proudy keltských osadníků (opět celé kmeny nebo jejich části) vypravily do východních a jižních oblastí Evropy. Důvody jejich počínání jsou spatřovány především v přelidnění a nedostatku možností obživy. Kelty zajisté lákalo pohádkové bohatství severoitalských etruských měst i Balkánského poloostrova (s nímž se měla možnost seznámit především vládnoucí knížecí vrstva prostřednictvím importů přicházejících na jejich dvory). Důvody a postup pochodu líčí na základě údajné pověsti římský historik Titus Livius. Příběh galských bratrů Bellovese a Segovese, synovců biturižského krále Ambigáta, kteří se v čele dvou velkých skupin osadníků vydali na pochod Evropou v době panování etruského krále Tarquinia Prisca (na počátku 6. století před n. l.), není jen pseudohistorickou smyšlenkou, ale jistým zrcadlením skutečných událostí, byť o zhruba dvě století mladších. Skutečný postup Keltů Evropou lze víceméně rekonstruovat na základě archeologických a lingvistických pramenů.

První velký proud osadníků (v něm byli příslušníci kmenů Bójů, Insubrů, Lingonů a Sennonů; stěhovali se muži, ženy, děti, dobytek a na vozech jejich vybavení) překročil Alpy směrem od Burgundska a někdy kolem roku 387 nebo 386 před n. l. se dostal do samého centra italické moci, porazil římská vojska na říčce Allii a vydrancoval až na Kapitol i samotný Řím (viz Livius), symbol republiky. Zde se ale kmeny nezastavily, ale postupovaly dále k jihu Apeninského poloostrova a ten opakovaně plenily. Nakonec se Keltové stáhli do Popádí a tu se usadili. Roku 225 před n. l. byli Římany poraženi a donuceni k ústupu. Část Keltů se odebrala do jižního podhůří Alp, část odešla na severovýchod do Panonie a možná i dále do střední Evropy.

Druhý proud osadníků zamířil původně směrem na východ do Karpatské kotliny, kde narazil ve 4. století před n. l. na Skyty. Proto se obrátil směrem na jih, na Balkánský poloostrov. Zde se Keltové střetli nejdříve s Ilyry a pak s Thráky. Roku 279 před n. l. porazili makedonská vojska a aitolský svaz a poté oblehli Delfy. Po smrti jejich vůdce Brenna se skupina rozdělila. Část Keltů (z kmenů Tektoságů, Tolistobogů a Trokmovů) postupovala do Malé Asie, kde se usadila (pojmenovaní jsou Galati) v západní Frýgii a posléze vytvořila Galatské království. Války mezi Galaty a Attalem I. z Pergamonu (roku 240 před n. l.) jsou zachyceny na reliéfech

Jádro vzniku keltského etnika ve střední Evropě a hlavní směry putování Keltů Evropou

slavného Pergamonského oltáře. Zbývající skupiny se vrátily s největší pravděpodobností zpět do středního Podunají.

Od počátku 2. století před n. l. začali Římané postupně, ale systematicky obsazovat keltská území a vytlačovat či podmaňovat si jejich obyvatele. Nejdříve z Apeninského poloostrova, kde roku 195 před n. l. vznikla římská provincie Galie Cisalpinská (po vyvrácení hlavního střediska severoitalských Bójů na území dnešní Bologni). Roku 133 před n. l. Římané definitivně porazili Keltibery, 124 před n. l. vytvořili na jihu Francie (v Provence) Galii Narbonskou, která se stala předpolím pro jejich nástup na území zbývající keltské Galie.

Povstání galských kmenů na počátku 50. let 1. století před n. l. dalo podnět k přímému římskému zásahu. V letech 58-51 před n. l. římská vojska v čele s G. I. Caesarem (i za pomoci Germánů) postupně obsadila celou Galii a podvakráte se vypravila i do Británie (55 a 54 před n. l.). Události spojené s podmaňováním Galie zachytil Caesar v knize De Bello Gallico (O válce gallské). Skutečnou okupaci Británie však začal až o sto let později (roku 43 n. l.) císař Claudius. Na irskou půdu noha římského vojáka nikdy

nevstoupila (a proto se Irsko stalo jakýmsi skanzenem keltské kultury, která se zde vyvíjela bez vnějšího, nekeltského zásahu nepřetržitě téměř 1000 let). Římané na dobytém území rázně postupovali nejen proti obyvatelstvu a jeho způsobu života, ale i proti náboženství, především druidismu (neboť jeho hlavní nositele - druidy - považovali za šiřitele protiřímských postojů a nálad). Plenili svatyně a drancovali nedotknutelné poklady zasvěcené keltským božstvům, hromaděné po staletí či alespoň desetiletí jak na sídlištích (na místech k tomu určených), tak v posvátných okrscích (i v pramenech, jezerech ap).

Z domácího keltského kulturního a náboženského substrátu vznikla v římských provinciích na území Galie galorománská kultura. Ta byla víceméně podobná provinciální kultuře v Panonii, Noricu či Británii, mající posléze značné rysy uniformity, podpořené i sílícím importem římského zboží a idejí, římskými osídlenci, správou, armádou i pouhým cestováním (de facto kompaktní civilizací). Ne všem byly tyto vymoženosti proti mysli, zvláště poté, co jim bylo umožněno, aby se přímo (jakoukoli formou) podíleli na zisku a různých výhodách.

Římskému vlivu se ubránili pouze Keltové žijící v hornatých oblastech Walesu, ve Skotsku a v Irsku. Tamní kulturní a náboženský vývoj pokračoval v zásadě plynule v návaznosti na minulé tradice.

Ediční poznámka

Záhlaví jednotlivých hesel jsou vyznačena tučným písmem. Za nimi je v závorce uvedena geografická specifikace území, k němuž se obsah hesla především (!) vztahuje (např. gal.).

„Kurzíva v uvozovkách”, následující za pomlčkou a v různých místech textu hesel, je více méně českým ekvivalentem originálního názvu či jména (např. Annwvn [wal.] — „zásvětí”, „nesvět”, „jiný svět” Balor [ir.] — „ničivé oko”, „drtící pěst”), respektive (užívaným) překladem epitetonu u jmen bohů, héroů, králů ad. (např. Conn Cétchathach [ir.] — Conn „sta bitev”).

„Kurzívou vyznačené delší texty v uvozovkách” v rámci hesel jsou z pramenů převzaté citace ke zpestření textu či dokladování uváděných skutečností. Kurzívou bez uvozovek jsou v textu vyznačeny některé obecné pojmy (mající i vlastní hesla — např. ollam, druid, samain, Lia Fáil) pro zesílení jejich významu v daném textu.

Seznam zkratek

bret. - bretoňský (pocházející z území Bretaně, starověké Britannie Minor či Aremoriky)

brit. - britský, britonský (pocházející z území starověké Británie)

dep. - departement

franc. - francouzský

gal. - galský (pocházející z území starověké Galie)

ir. - irský (pocházející z území Irska)

lat. - latinský

mn. č. - množné číslo

řec. - řecký

řím. - římský

wal. - waleský (pocházející z území Walesu)

Slovník

A

ABNOBA (gal.) - původně zřejmě keltské ženské božstvo, ochránkyně lesů a v nich žijících zvířat i rostlin (pozůstatek jednoho z aspektů [Velké] mateřské bohyně). V době galořímské ztotožněna s římskou Dianou (v lázních Badenweiler v Bádensku [Německo] byl odkryt oltářní kámen s nápisem „Dianae Abnobae”), bohyní-ochránkyní hájů, měsíce, žen a porodu. Od pramene řeky Brigach u St. Georgen pochází kámen, na němž je bohyně zobrazena se zajícem jako se svým atributem (?).

V Řecku byly panenské bohyni Artemidě, s níž pak Diana na západě římské říše splynula, zasvěceny v nejmladším období studánky i prameny, u nichž se zdržovala a jejichž léčivá moc jí byla přisuzována.

AED (ir.) - „oheň”. Jedno ze jmen keltského boha Slunce, popřípadě oblohy. Zlomky částí jeho image nesla v irských příbězích řada hrdinů, přičemž jeden z nich, Aed Alainn, je považován za emanaci boha Dagdy Tuatha Dé Danannů. Aedovou manželkou byla Bé Find („bílá dáma”), Velká mateřská bohyně, což je přímo klasické spojení obou božstev. Mezi nejčastější Aedovy atributy patří blesk, hrom a pak (jedovatý) oštěp, jenž je v podstatě zhmotněním slunečního paprsku nebo blesku. Vedle obecné „dagdovské” charakteristiky má rysy boha zásvětí, protože ovládá magii a kouzla. Vazby na vodu a nebe si vynucují v některých ohledech srovnání s římským Jupiterem či védským Djáusem.

Za další personifikace boha Slunce, případně Aedovu podobu, jsou považováni Goll mac Morna či Mac Greine, vystupující v irských příbězích. Jisté stopy po slunečním božstvu si uchoval i irský křesťanský světec ze 6. století, mnich Aedán mac Brice, žijící v osamění na hoře Slieve League na severozápadě Irska (hrabství Donegal), který uměl podle legendy jezdit vzduchem na jednokolovém voze a křísit mrtvé.

AES SÍDE viz SÍD

AIFE (ir.) - „krásná”. Jedna ze tří učitelek ulsterského hrdiny Cúchulainna, spolu s dcerou (matkou?) Scáthach („skromnou”) a vnučkou (sestrou?) Uathach („strašnou”). Cúchulainn přemohl Aífe v zápase. Ta mu výměnou za svůj život slíbila splnit tři přání. Stala se jeho poddanou, družkou a nakonec mu porodila syna Conlu.

V příbězích spojených s Aífe se uchovala řada reminiscencí na sluneční bohyni (respektive na jednu z mnohých stránek mateřské bohyně, té která ovládala nebo pomáhala ovládat putování Slunce po obloze; jinému pojetí mateřské bohyně nasvědčuje výše jmenovaná triáda, která zpodobňuje v přeneseném slova smyslu bohyni ve třech stádiích - dívka, žena, stařena). Aífe vlastnila vůz a dva koně, jejichž údajný pád z nebeských výšin do propasti ji stál svobodu. Cúchulainn, představitel vyššího patriarchálního řádu uznávaného v Ulsteru, přemohl a zbavil moci jednu z mnoha podob silné, matriarchální společnosti vládnoucí bohyně a ovládl ji tak, aby mu sloužila. Někdy je Aífe přirovnávána k řecké Thalló, která byla personifikovanou letní polovinou roku.

AILILL viz AILILL AULOM, AILILL MAC MÁTA

AILILL AULOM (ir.) - Ailill „bezuchý”. Legendární král Munsteru. Se svojí ženou Sadb měl tři syny: Ciana, Cormaca a Eoghan(m)a, praotce irských munsterských kmenů Ciannacht, Dál Caiss a Eóganacht. Každý rok v předvečer svátku samain pásl Ailill svého koně na pahorku v hájemství krásné víly Áine. Po dva roky se král k ránu probudil a tráva na pahorku byla zcela spasena. Třetí rok si přizval na pomoc druida a fili Ferchese. Ten zjistil, že trávu spásá stádo krav, které pobývají spolu s Áine v sídu pod pahorkem Cnoc Áine. Stádo provázel na pastvu i Áinin otec Eogabul. Ferches Eogabula smrtelně zranil oštěpem. Umírající muž naříkal a volal svoji dceru. Ta ale zatím byla s Ailillem. Jakmile zaslechla otcův hlas, polekala se a ukousla králi ucho.

Základní motiv příběhu, znásilnění Áine munsterským králem Ailillem, je vykládán z historického pohledu zcela nepoeticky a věcně. Eóganachtové byli skutečným historickým vládnoucím královským rodem v Munsteru již v době raně křesťanské, ne-li předkřesťanské, rodem, který postupně opanoval z města Cashelu celý jihozápad Irska. Áine byla původně (Velká) mateřská bohyně snad již předkeltských obyvatel ostrova. Celý příběh tak není ničím jiným, než zdůvodněním legitimního a dominantního postavení Eóganachtů, kteří si původní obyvatelstvo i jejich mateřskou bohyni podmanili (a začlenili ji do svých mýtů).

AILILL MAC MÁTA (ir.) - mytický irský král, vládce Connachtu, jeden z (devíti) manželů královny Medb, jehož si sama vybrala pro zřejmé a nepřehlédnutelné královské vlastnosti.

V Uloupení býka z Cuailnge ( Táin Bó Cuailngee) se příčinou rozporu mezi ním a Medb stal Ailillův býk Finnbennach („bělorohý býk”; „Bělorohý”), což bylo původně tele z Medbina stáda. Finnbennach je Ailillovým hlavním trumfem v hádce s Medb o to, kdo z nich je bohatší a váženější. Významný podtón hrála i skutečnost, že král vlastnil zvíře, které mělo být původně Medbiným majetkem. Tele však k Ailillovi přeběhlo, protože nechtělo být ve stádě, které patří ženě. Z rozmluvy „na polštáři” v Cruachánu, Medbině sídle, se vyvinul konflikt. Královna nebyla ochotna strpět pohanu a rozhodla se získat zvíře ještě výtečnější - býka Donna („hnědého býka”; „Hnědý býk”). Rozpoutal se boj, kdy proti sobě nakonec stáli všichni nejpřednější hrdinové Ulsteru a Connachtu, aby na jeho konci nebylo vítězů, ale jen smrt pro oba býky i mnohé hrdiny. Ailill zemřel v předvečer 1. května, na svátek beltaine, probodnut kopím Conalla Cernacha (jednoho z největších irských bojovníků a lovců lebek) na příkaz samotné Medb, která se podle příběhů nechtěla smířit s jeho milostnými zálety. Ve skutečnosti jej potkal osud, který byl určen mnoha mužům po jejím boku. Medb se projevila ve své původní roli silné mateřské bohyně, která moc a vládu dává, ale po stanovené době ji také odebírá. Smrt (ať skutečná nebo rituální) čekala na Aililla vlastně již v momentě, kdy si jej Medb vybrala za manžela.

ÁINE (ir.) - „horkost”, „jas”, „rychlost”. Pravděpodobně (Velká) mateřská bohyně, uctívaná částí obyvatel Irska ještě před příchodem Keltů (asi 150 před n. l.). Jejím hlavním atributem byl - soudě podle okrajových zmínek v irských pověstech - vůz tažený koňmi, jenž by ji identifikoval se slunečním božstvem (jméno je ale používáno jak v ženském, tak v mužském rodě, proto se spekuluje i s možnou existencí božského páru shodného jména) putujícím po obloze. Vztah ke slunečnímu božstvu evokuje i samo jméno. Áine je patrně jedním z aspektů původní transfunkcionální mateřské bohyně, ovládající vše včetně nebeských těles, Měsíce i Slunce. Křesťanská tradice však zná Áine již jen jako vílu (viz Ailill Aulom) obývající síd pod kopcem Cnoc Áine na západě Irska (hrabství Limerick, Munster. Zde se až do minulého století konaly na sv. Jana slavnosti spojené se slunečním kultem - zapalování ohňů a jejich roznášení do domácností). Áine je považována za manželku, případně dceru boha Manannána mac Lira, sestru či dceru Fer Ía („tisového muže”), který může být, vzhledem ke svému jménu, posvětštěným božstvem nebes nebo hromu.

AJLLINNA (ir.) - dcera Lugaida, mytická postava z irské pověsti Scél (= pověst) Baili Binnbérlaig.

AMAETHON (gal., wal.) - „oráč”. Málo známé božstvo Galů, snad spojené se zemědělskými činnostmi. Ve waleských příbězích je Dónin (Velká mateřská bohyně) syn Amaethon bratrem Govannona („kováře”) a Gwydyona. V příběhu Jak Kulhwh dostal Olwen jej musí hrdina Kulhwh přivést a přimět ke splnění jedné z podmínek, stanovené obrem Yspaddadenem Pennkawrem, otcem Olwen. Amaethon měl zorat pole, a tak proměnit nehostinnou pustinu v kulturní krajinu. K tomu však potřeboval pomoc svého bratra kováře a ještě speciální zápřah. V jiném waleském příběhu, obsaženém v Myvyrian Archaeology of Wales, se Amaethon spolu s Gwydyonem dostává do krajiny zásvětí. Tam Amaethon bojuje s Arawnem, králem/knížetem zásvětí, jemuž pomáhají Bran a Achren. Smysl atributů, o něž přišel Amaethon bojovat, však není zcela jasný. Odhalení Branovy a Achreniny totožnosti zlomilo jejich magickou sílu. Symbolika Amaethonova triumfu je v podtextu srovnatelná s vítězstvím božstev plodnosti nad božstvy zásvětí, smrti a zimy (jde hlavně o Brana). Příběh tak není ve své podstatě ničím jiným než pozůstatkem mýtu, jehož námětem bylo každoroční ovládnutí plodivé síly země (obdělávané půdy), respektive její uvolnění z moci zásvětních božstev a porážka zimní poloviny roku.

AMERGIN viz AMERGIN GLUINGEL, AMERGIN MAC ECIT SALACH

AMERGIN GLUINGEL (ir.) - „bílé koleno”. Podle Lebor Gabála Érenn (Knihy invazí) jeden z osmi synů Míla, vůdce posledního nájezdu na Irsko. Amergin byl fili - básník, mudrc, soudce, věštec i čaroděj, obětník, popřípadě i první osadník synů Míla v Irsku, jenž po překonání nástrah obyvatel ostrova, Tuatha Dé Danannů, vystupuje pravou nohou na pevninu. Již během plavby opěvuje ve své básni Irsko (jemuž také dává kromě jiného i jméno Ériua) jako zemi zaslíbenou a pro syny Míla stvořenou. Je to také Amergin, kdo hovoří se třemi bohyněmi Tuatha Dé Danannů na vrchu Uisnech (bohyně Ériu, Banba a Fódla) a získává je na svoji stranu. Čestnost a moudrost osvědčil Amergin, když vystoupil jako spravedlivý a nestranný soudce při roztržce tří králů vládnoucích Irsku společně z Tary. Aby dokázal dobrou vůli a ochotu, přistupuje na jejich podmínky a odplouvá se svým lidem zpět na moře, aby zopakoval vylodění u irských břehů tentokrát s vědomím Tuatha Dé Danannů. Ti však byli rozhodnuti slovo nedodržet a použili proti synům Míla druidskou magii. Rozpoutali nad mořem bouři, aby jim zabránili v opětovném přiblížení ke břehu. Amergin svým kouzelným zpěvem moře i bouři ztišil, zlomil kouzla Tuatha Dé Danannů a pomohl synům Míla Irsko ovládnout. Podle některých příběhů to měl být právě on, kdo vykázal poražené obyvatele do niter sídů.

Podle pověsti vylézá vždy v předvečer samainu z jeskyně Cruachan trojhlavá příšera Ellén, která pustoší zemi, pokud ji Amergin neporazí.

AMERGIN MAC ECIT SALACH (ir.) - „syn špinavého Ecita”. Otec Conalla Cernacha. V mládí byl poslán do západního Irska, kde se „vyučil” básníkem (viz fili). Pak působil na dvoře krále Conchobara, který byl jeho švagrem.

AMULET - předmět, který měl svému majiteli zajistit ochranu před působením negativních sil, před nežádoucími návštěvami ze zásvětí, před smrtí, měl mu zabezpečit přízeň bohů a zdar v konání, plodnost a další výhody. Keltové amulety buď vyráběli (z kamene, hlíny, bronzu, železa, drahých kovů, kosti, rohoviny, jantaru, skla - přičemž mnohý materiál a jemu daný konkrétní tvar hrály významnou úlohu), nebo jim v této funkci sloužily přímo neopracované přírodniny (například ulity měkkýšů, jelení parůžky, kančí kly, medvědí zuby, úlomky jantaru a pryskyřice ad.). Amulet mohl být symbolem určitého božstva (kolo, kančík, kůň, dvojbřitá sekera a sekera, oko, bota, esovité symboly a podobně) nebo obecným ochranným předmětem. Amulety byly nejčastěji nošeny zavěšené na krku či připevněné ve váčku u pasu. Tak byly ukládány spolu ještě s dalšími předměty do hrobů zemřelých, aby je ochránily i na cestě do zásvětí a před tam sídlícími zlými bytostmi, případně měly svým majitelům zaručit i vlídné přijetí. Některé amulety dávané do hrobů měly opačnou funkci. Pozůstalí doufali, že přidáním těchto předmětů do hrobové výbavy zabrání návratu zemřelého mezi živé. To se týkalo především lidí, kteří zemřeli nějakou nepřirozenou smrtí, či se vymykali svojí pozemskou existencí z běžných, tehdy uznávaných norem (např. lidé duševně nemocní či tělesně postižení).

ANDRASTE (ANDATE) (brit.) - „neporazitelná”. Keltská bohyně uctívaná v Británii. Jejím atributem byl snad zajíc. V lesní svatyni byly bohyni přinášeny lidské, ženské oběti. Řecký historik Dio Cassius (Rómaiké historiá/Římské dějiny), žijící na konci 2. a na počátku 3. století, popisuje obřady spojené s Andrastiným kultem u keltského kmene Icenů, sídlícího na území dnešního Norfolku. Královna kmene Boadicea (Boudicca) vzývá před bitvou s Římany bohyni v posvátném háji. Příznivý výsledek bitvy věští podle prchajícího zajíce. Po vítězství jsou bohyni obětovány římské ženy (!) nikoli muži-válečníci, jak bývalo jinde zvykem. Andraste byla určitě kmenovou mateřskou bohyní, tj. i ochránkyní před nebezpečím a zároveň i bohyní plodnosti, nikoli tedy pouze krvavou a krutou bohyní války. Dio Cassiem popisovaná oběť zachycuje zřejmě pouze jednu ze stránek mateřské bohyně, která byla uctívána nejen v době, kdy byl kmen ohrožován, ale i v čase míru a hojnosti. To, co se lišilo, byly zřejmě přinášené obětiny a způsoby rituálů.

ANEXTIOMARUS (brit., gal.) - toto božstvo je známo z území Británie a Galie, ale o jeho kompetencích a atributech nevíme nic bližšího.

ANNWVN, ANNWN (wal.) - „zásvětí”, „nesvět”, „jiný svět”. Podle Mabinogi byl tamním vládcem král/kníže Arawn. Podobně jako i v jiných keltských příbězích je zásvětí popisováno jako místo hojnosti a nesmírného bohatství, kde čas plyne v hostinách a radovánkách. Král po setkání s dyvedským vládcem Pwyllem přenechává vládu nad Annwvnem na dobu jednoho roku právě jemu. Arawn jej potřeboval ke střetnutí s Havganem, vládcem sousední země, taktéž Annwvnu, s nímž již jednou neúspěšně bojoval. První Arawnova rána (respektive rána vládce zásvětí) způsobila zasaženému smrtelné zranění, ale druhá naopak oživovala. Proto Arawn varoval i Pwylla (jenž šel do boje jako vládce Annwvnu, měl jeho podobu), aby nepříteli zasadil pouze jednu ránu.

Přestože Arawn zanechal v zásvětí svoji ženu, Pwyll se jí nikdy ani nedotkl (velmi často se v podobných příbězích o ženách ze zásvětí objevuje motiv svedení smrtelníka a jeho následné odsouzení k věčnému životu v zásvětí a nemožnost návratu do reálného světa). Rok rychle uplynul (i v jiných příbězích plyne čas v zásvětí nesrovnatelně pomaleji než v reálném světě) a nastal čas boje. Uprostřed brodu Pwyll zasadil Havganovi jedinou smrtelnou ránu a pamětliv Arawnových slov upustil od dalšího boje. Havganovu zemi připojil Pwyll k Annwvnu a ten pak navrátil podle dohody Arawnovi.

Z vděčnosti Arawn nabídl Pwyllovi vládu nad Annwvnem a Pwyll „ztratil své jméno a nazýval se nadále Pwyll, vládce Annwvnu”. Dalším vládcem Annwvnu byl podle legendy o sv. Collenovi Gwynn ap Nudd (Gwynn, syn Nuddův). Vchod do jeho říše se nalézal kdesi pod kopcem Glastonbury Tor (hrabství Somerset). Podle příběhu Jak Kulhwh dostal Olwen vládl Gwynn ďáblům z Annwvnu, respektive ovládal zlé síly, aby nezničily svět.

ANONIREDI (gal.) - galská bohyně, která bývá někdy považována za analogii irské bohyně Danu (Anu), Epona (?).

La Téne (Švýcarsko), část bronzové pochvy meče s motivem tří bájných fantaskních zvířat

ANU (ir.) - jiné jméno irské bohyně Danu, od něho pochází i Anna, která byla mj. v jedné z waleských verzí matkou krále  Artuše.

ANVALON viz AVALON

AOIBHEAL (ir.) - původně zřejmě mateřská bohyně, ochránkyně keltských kmenů žijících na severu Munsteru. Mladší křesťanská tradice z ní udělala královnu víl, respektive banshee (z irského beansíd, tj. „žena ze sídu”, z nitra kopce).

Aoibheal však má i některé aspekty bohyně bitev Morrígn. Když se na Velký pátek 23. dubna 1014 odehrála významná bitva Irů v čele s ardrím Brianem Bórumou mac Cennétigem proti Vikingům z Dublinu a Leinsteřanům u Clontarfu (tzv. Brianova bitva), stála Aoibheal podle irské tradice na Brianově straně (Válka Irů s cizáky/Cogadh Gaedheal re Gallaibh, 12. století). Předpověděla mu sice vítězství, ale zároveň i smrt. V bitvě nezahynul pouze Brian, ale i jeho syn Murchad.

Křesťanství vypovědělo Aoibheal do krajiny podzemí, lesů a luk, stejně tak jako mnoho jí podobných ženských božstev. Podle irské tradice je Aoibhealin síd pod kopcem Craig Liath na západě Irska (hrabství Clare). Aoibheal je v Irsku stále uctívaná jako rodová banshee (spolu s dalšími ženskými bohyněmi).

APOLLÓN viz ŘÍMSKÁ BOŽSTVA UCTÍVANÁ KELTY

APONUS (gal.) - galský bůh spojený s vodním kultem, uctívaný u pramene v Abano v severní Itálii.

ARAR (gal.) - galský bůh spojený s vodním kultem, posléze název řeky s původním jménem Brigulis.

ARAWN (wal.) - podle waleského mytologického cyklu Mabinogi (příběh Pwyll, vládce dyvedský) král Annwvnu, tj. zásvětí. Je oblečen do šedého oděvu, ba i jeho kůň je sivé barvy. Jeho lovečtí psi jsou bílí s červenýma ušima. Podle příběhu se Arawn setkává s králem Pwyllem nad mrtvým jelenem. Podle rekonstrukce hlavního galského mýtu o Rigani je nutno obětovat jelena, aby se Cernunnos mohl proměnit v Esa a vrátit se na zemi. A to chce v podstatě Arawn udělat. První rána Arawnova meče zabíjí, druhá oživuje a on sám již nemůže tuto skutečnost zvrátit. Proto se obrací na Pwylla, aby zabil dalšího z králů Annwvnu, Havgana (neboť on sám již nemůže). Učiní Pwylla na jeden rok svým „zástupcem”. Propůjčuje mu svoji podobu, moc i manželku a předává mu vládu nad Annwvnem (sám se stává vládcem pozemským). Pwyll vše vykoná, jak bylo ujednáno. Po roce zabije Havgana a Arawn jej chválí za spravedlivou a dobrou vládu. V důsledku toho si slibují přátelství a Arawn činí Pwylla de facto vladařem Annwvnu. Arawnovo spojení se zásvětím není dáno pouze jeho tvrzením, že je králem Annwvnu, ale i řadou atributů majících vazbu na zásvětí (respektive podsvětí) u jiných indoevropských národů, hlavně u germánských, řeckých a italských kmenů - například červená, respektive rezavá barva psích uší, kůň, jelen ad. Arawnův meč propůjčuje svému majiteli moc srovnatelnou s tou, jež měl irský Dagda, popřípadě severský bůh Thór.

ARDUINA, DEA ARDUINNA (gal.) - keltská bohyně, jejímž atributem byl divočák - podle bronzové figurky nalezené v Ardenách na něm jezdila. Arduina byla původně kmenová mateřská bohyně, tzn. ochránkyně kmene a jeho území. Kanec byl oblíbeným totemovým zvířetem (daným s velkou pravděpodobností nejen charakterem krajiny). Arduina dala své jméno také vrchovině na pomezí Belgie, Francie a Lucemburska (franc. Ardennes). Lze se proto domnívat, že byla personifikovanou Matkou zemí, podobně jako irská Eriu nebo Danu. V galořímském období byla Arduina nadále uctívána, ale podle římských zvyklostí ji nahradila bohyně Diana, která ji Římanům nejvíce připomínala. Arduininy svatyně (stejně jako mnohých jiných mateřských bohyní) ležely na kopcích. Ale ani římská Diana nebyla pouze bohyní lovu, jak je dnes zjednodušeně interpretována, ale původně to byla bohyně mateřská, ochránkyně žen a bohyně Měsíce. Stejně jako řecká Artemis mohla být i Arduina ochránkyní přírody a její plodivé síly, kterou u Keltů symbolizoval i divočák potulující se po lesích a rozrývající svým rypákem půdu.

AIRGETLÁM viz NÚADU AIRGETLÁM

ARIANROD, ARIANRHOD (wal.) - „stříbrné kolo”. Dcera bohyně Dón, postava z cyklu Mabinogi (příběh Math, syn Mathonwyův). Arianrod byla vybrána svým bratrem Gwydyonem, aby nahradila panenskou Goewin, v jejímž klíně spočívaly nohy krále Gwyneddu Matha. Jen tak mohl tento král v době míru žít. Gwydyon sám stál v pozadí Goewinina odstranění (zneuctění a ztáty panenství). Ve zkoušce panenství, jíž musela Arianrod postoupit a která spočívala v překročení kouzelné hůlky, neobstála. Hned při prvním kroku přes kouzelnou hůlku „nechala ze sebou velkého silného plavovlasého chlapce”, jemuž bylo dáno jméno Dylan (bůh moře). Než opustila zahanbená Arianrod místnost, „nechala za sebou něco malého”, čili druhého potomka. Než si stačil kdokoli v místnosti povšimnout, co se stalo, Gwydyon se rychle shýbl, chlapce sebral, zabalil jej a odnesl k sobě. Arianrod se pak všemožně snažila, aby s ní chlapec nebyl spojován. Vyslovila chlapci trojitou kletbu a doufala, že bude respektována. Arianrodino jméno „stříbrné kolo”, narážka na její panenství i skutečnost, že byla matkou boha moře Dylana, evokují domněnku, že Arianrod je transformovanou (Měsíční) bohyní (Velkou mateřskou bohyní ve funkci Měsíční bohyně), na níž se ve waleském literárním ztvárnění uchovaly jen nejednoznačné narážky. I tak z nich lze mnohé vyvodit. Kolo je sice v celém indoevropském prostředí považováno především za sluneční symbol, ale jeho stříbrná barva není barvou Slunce, ale Měsíce. Je barvou úplňku, jedné ze tří fází, jimiž Měsíc prochází. Měsíční bohyně, uctívané v Evropě pod mnoha jmény (například Diana, Artemis se stříbrným lukem jako symbolem Měsíce, Eurynomé), byly v převážné většině bohyněmi panenskými. Z tohoto hlediska si lze vysvětlit i skutečnost, proč Arianrod tak lpěla na svém panenství a zoufale se snažila odmítnout, respektive pojmenovat svého syna, neboť tak by uznala jeho existenci. Gwydyon, který bývá v některých verzích příběhu považován za otce obou chlapečků (či alespoň jednoho z nich), pak lstí, pomocí kouzel a šálení zraku překonal tři Arianrodiny kletby. Jen tak získal chlapec od své matky jméno - Lleu a zbroj a od svého pěstouna a Matha manželku, která nebyla „z pokolení, jež je nyní na této zemi”, ale „z květů stvořena”, tj. Blodeuwed. Pokoření Arianrod dokonal sám Math. Dal Lleuovi půdu a učinil jej na ní vládcem.

Celá historka má ještě jeden důležitý moment. Lleu je waleská forma galského a irského jména Lug a znamená „světlo”. Lug byl slunečním bohem, jemuž byl uprostřed léta zasvěcen svátek hignasad a se Sluncem se pojila barva zlatá. Když Gwydyon vyrábí pro Arianrod boty (od doby bronzové byla bota součástí rituálů plodnosti jako ženský sexuální symbol) z korduánu (jemně vypracovaná kozlí nebo beraní kůže), barví je zlatě (!). Lleu (sluneční bůh) je synem Velké (Měsíční) bohyně, stejně jako ve starém řeckém mýtu byl sluneční bůh Helios synem (Měsíční) bohyně Euryfaessy. V nejstarších řeckých mýtech jsou vody, a stejně tak i Slunce, podřízeny Měsíci. Velká (Měsíční) bohyně je matkou všech vod, tedy i moře, shodně jako byla Arianrod. Tato vazba by mohla vysvětlovat i neprodlené uznání a pojmenování prvního syna Dylana. Analogii pro nejednoznačnost v hodnocení Arianrod nalezneme i v Irsku, v příběhu o Gráinne. Ta byla také původně Velkou mateřskou (respektive Měsíční) bohyní - má všechny její rysy. Jejím nebeským symbolem však nebyl měsíc, ale slunce (sluneční dům), stejně jako u řecké Hémery na druhé straně evropského kontinentu.

ARTAIOS (gal.) - medvědí bůh (?) uctívaný keltskými kmeny v Beaucroissant (dep. Isěre, Francie), v době galořímské ztotožněný s Merkurem. Pravděpodobně se vyvinul z totemového zvířete v boha-ochránce kmene. Jeho ženským protějškem byla snad bohyně v podobě medvědice, snad obdobná té, kterou představovala v Bernu uctívaná Artio.

ARTIO, DEA ARTIO (gal.) - keltská „medvědí bohyně”, jak je nejčastěji zjednodušeně nazývána. Artio byla uctívaná Helvécii na území dnešního Švýcarska v okolí Bernu; jde o ženský protějšek boha Artaiose. Plastika z Muri u Bernu zobrazuje bohyni sedící na trůně, před nímž stojí medvěd (medvědice?) a hledí na ni. V pravé ruce drží žena mísu s plody a zdá se, že zvíře krmí (?). Zvíře má otevřenou tlamu a v ní drží jakýsi plod, snad jablko. Zadní tlapy si opírá o kmen stromu, s největší pravděpodobností o dub.

Plastiku, jejíž vznik je kladen do 2. století před n. věnovala bohyni Artio žena, Lucinia Sabinilla.

Medvěd či medvědice byli jedním z hlavních a nejčastějí se vyskytujících totemových zvířat vedle kance a jelena u všech indoevropských národů Evropy. Medvědice byla součástí kultu řady (Velkých) mateřských bohyní, v antickém světě např. kultu bohyně Artemidy (případně Diany). Medvědice byla také symbolem vzorné péče o potomstvo. Artemis jako ochránkyně přírody byla i bohyní plodnosti, byla oslavována jako živitelka i ochránkyně rodiček. Košík plný zemědělských plodů na klíně bohyně Artio, symbolizující hojnost, ji umožňuje klasifikovat právě jako bohyni-ochránkyni plodivých sil přírody, vzhledem ke klasům v koši zejména obdělávané půdy a také mateřství. Scénu doplňuje ještě dub, jenž je nejčastěji stromem nejvyššího nebeského božstva. Maxim Tyrský uvádí ve 2. století n. l., že dub je pro Kelty symbolem Jupitera, respektive boha, jehož si Římané se svým nejvyšším bohem spojovali. Velký medvěd (Zeus) se podle starých řeckých mýtů spojoval s bohyní Artemidou při obřadu posvátné svatby (hieros gamos), která měla zajišťovat plodnost. Podobný obřad svatby medvěda (přestrojeného muže) s dívkou (např. „Rosettou”) se dochoval dodnes a je součástí slavnosti, konané vždy 2. února (!) v Arlessur-Tech v Pyrenejích. Toto vše by nasvědčovalo skutečnosti, že Artio byla původně (Velkou) mateřskou bohyní, ochránkyní kmene Helvéciů.

ARTUŠ, ARTUŠ BRITANSKÝ, ARTUR - napůl historický a napůl mytický král, žijící snad v 5. století n. l., vládce legendárního Camelotu. Artuš je postavou waleských, britských i bretaňských legend, jehož sláva a výjimečnost nabývaly na významu úměrně k sílícímu útlaku původního keltského obyvatelstva Walesu a Cornwallu.

Poprvé se Artuš jako historická postava objevuje u Nennia v jeho latinsky psaných Dějinách Britonů (Historia Brittonum), které vznikly kolem roku 800, ale na základě zřejmě asi o sto let starší předlohy. Dějiny Britonů zachycují „historický vývoj” Británie a Walesu od příchodu Gaia Iulia Caesara do Británie až po 7. století. Nennius uvádí dvanáct válek, které Artuš vedl proti Sasům (správně Anglosasům). Geoffrey z Monmouthu činí o téměř 340 let později ve svých Dějinách králů Británie (Historia regum Britanniae) z Artuše krále, který neporazil pouze Anglosasy, ale i Pikty a Skoty, Irsko, Island i Galii, ba vítězně válčil i s římským císařem. Normanský mnich Robert Wace of Jersey (žil asi v letech 1100-74) dokončil roku 1155 Román o Brutovi (Li Romans de Brutt), jehož součástí je i výběr z artušovských pověstí. Čerpal jednak z díla Geoffreye z Monmouthu, jednak z nám dnes neznámých pramenů. Poprvé se u něho objevuje termín „rytíři Kulatého/Kruhového stolu”.

Ale Artušovská tematika se přenesla i na kontinent, zřejmě již se skupinou keltských Britů, kteří prchli před germánským nebezpečím za moře do Galie (Bretaň, lat. Britannia Minor). Obě skupiny pověstí se pak vyvíjely odlišně. Ostrovní větev se snažila zachovat zdání Artušovy historické autenticity, pevninské pověsti brzy ovládly pohádkové prvky. Z bretaňské tradice zřejmě také vycházel Chrétien de Troyes, autor veršovaných románů o králi Artušovi v polovině 12. století, který Artuše „uvedl” do evropské literární tvorby. Nad válečnickým uměním krále začíná převládat francouzské šlechtě bližší tématika společenských vztahů na jeho dvoře, činy členů jeho jedinečné družiny shromážděné kolem Kulatého stolu, v níž každý rytíř prožívá obdivuhodná rytířská i milostná dobrodružství. V jednotlivých epizodách se představují rytíři Lancelot du Lac, Owain/Ywain, Gawain/Gauwain, Tristan, král Mark a další. Ve waleských Mabinogi jsou členy Artušovy družiny i božstva, například Manannán mac Lir, nebo postavy vytvořené jejich zesvětštěním, např. Mabon, syn Mordonin, Gwynn ap Nudd ad. Pro českého čtenáře jsou nejdostupnější Artušovské příběhy zpracované Sirem Thomasem Malorym, vydané u nás roku 1997 pod názvem Artušova smrt. Podle legend byl Artuš synem Igrainy (podle starších verzí An[n]y) a krále Uthera Pendragona, který na sebe vzal na jednu noc za pomoci Merlinových kouzel podobu Igrainina manžela, vévody z Tintagilu. Dvě hodiny po vévodově smrti zplodil Uther s vévodkyní Artuše a třináct dnů poté se s ní oženil. Po narození bylo nemluvně předáno Merlinovi a ten je dal na vychování do rodiny rytíře Ectora,

Keltský bojovník z území Británie z doby krále Artuše. Rekonstrukce oblečení a zbroje (štít, kopí, meč) byla provedena na základě nálezů z hrobů z 5. století n. l.

kde Artuš vyrůstal ve společnosti Ectorova syna Kaye. Po smrti Uthera byla země (tj. Anglie) bez krále. Tím se měl stát pouze ten, jemuž se podaří osvobodit meč uvězněný v kameni. Jediným, komu se podařilo meč vytáhnout, byl Artuš, jediný legitimní král. Merlin se stal jeho věrným rádcem a průvodcem. Několikráte mu zachránil život a pomohl mu získat od Jezerní panny meč Excalibur a také za manželku Gueneveru (podle některých verzí byla až jeho čtvrtou manželkou), dceru krále Leodegranse, od něhož získal svatebním darem Kruhový stůl (podle jiné verze jej dal králi Merlin). Ke kruhovému stolu zasedli posléze nejstatečnější rytíři království (počet kolísá od dvaceti čtyř či osmi až po sto padesát). S nimi Artuš vybojoval mnoho vítězných bitev a prožil mnohá dobrodružství. Artušova oprávněná vláda byla dobou dostatku. Ale Guenevera se podle Merlinovy předpovědi zamilovala do mladého rytíře Lancelota du Lac a věci se začaly rychle měnit.

Zhoubcem země se měl stát Mordred, syn Artuše a jeho sestry Morgany. Unikl smrti a ve čtrnácti letech se dostal na otcův dvůr. Rozdmýchával nepokoje především proti královně, podporován svojí matkou Morganou, i když Artuš již Guenevře nevěru s Lancelotem odpustil. Mordred vehnal Artuše do války s Lancelotem. V době, kdy nebyl Artuš v Británii, uzurpoval Mordred vládu a chtěl pojmout za ženu i Gueneveru. Ale Artuš se vrátil do země a vojska obou soupeřů stanula proti sobě. V nastalé bitvě se povraždil výkvět rytířstva Británie (a dalších Kelty obývaných zemí), který bojoval proti sobě, rozdělen na dva tábory. V osobním souboji zabil Artuš kopím i Mordreda, který jej však ještě stačil smrtelně zranit svým mečem. Tělo umírajícího Artuše přenesly na loď panny a ty pak zamířily s umírajícím králem k Avalonu, kde pečovaly o jeho uzdravení. V různých příbězích, které se s Artušovým životem pojí, nalezneme rozptýlenu řadu mytologických epizod. Tak kupříkladu získání oprávněné vlády je podmíněno vyjmutím meče z kamene nebo jeho získáním od Jezerní panny (což je reminiscencí na mateřskou bohyni, která dává moc a oprávněnou vládu), trojúhelník Artuš - Lancelot - Guenevera je pozůstatkem archetypálního keltského mýtu, jenž je dochován na pevnině jako mýtus o Rigani. Mytologickým motivem je i snaha Mordreda sesadit z trůnu Artuše a získat Gueneveru za manželku, a tím také dosáhnout potvrzení oprávněné vlády, či motiv pouti lodě k ostrovu Avalonu s Artušovým tělem v doprovodu panen a mnohé další.

ARTUŠOVA DRUŽINA viz RYTÍŘI KRUHOVÉHO STOLU

ARTŠUOVA SMRT viz MALORY, SIR THOMAS

AVALON (wal.) - „ostrov jabloni”. Samo slovo, podobně jako latinský Avernus nebo Avolnus je odvozeno od indoevropského kořene abol, což znamená jablko. Řecké élysion znamená také „jablečná země”. Podle keltských mýtů je Avalon místo kdesi v dalekém oceáně, kde rostou ovocné stromy, rodící po celý rok. Neznají tam smrt, stáří a nemoc, všude vládne harmonie, bohatství, radost a svěžest. Avalon byl jeden z ostrovů zásvětí kdesi v Atlantiku nebo v moři mezi Británií a Irskem, či krajinou na ostrovech západně od Bretaně. Je totožný s waleským Ynys Avallach či latinským Insula Pomorum z básně Merlinův život (Vita Merlini, 1148) waleského autora Geoffreye z Monmouthu. Na ostrov Avalon odváží víla Morgana ve své lodi také zraněného umírajícího krále Artuše. Na rajském Avalonu pečuje Morgana se svými osmi (resp. devíti) sestrami o příchozí, kterým je zde dopřáno strávit ve zdraví, radosti a hojnosti život delší než sto let.

Během historie bylo učiněno několik pokusů objevit skutečný Avalon a hrob krále Artuše. Roku 1191 údajně nalezli mniši z opatství v Glastonbury (hrabství Somerset) na svém hřbitově snad rakev s ostatky muže a ženy. Na víku rakve byl kříž s nápisem: „Zde leží slavný král Artuš se svou druhou ženou Ginevrou, pohřbení na ostrově Avalon.” Řada autorů se domnívá, že umístění Avalonu do této části Británie není náhodné. Kolem města se zvedají z rovinaté, dříve močálovité a četnými jezery prostoupené krajiny, tři kopce (Glastonbury Tor [Brána], Chalice Hill [Pohárový vrch], Wearyall Hill), které skutečně tvoří jakýsi ostrov. Navíc kopec Tor byl významným kultovním střediskem již v době kamenné a podle Keltů zde byl vchod do zásvětí (Annwvnu). Sílu této tradice potvrzuje i legenda o sv. Collenovi ze 6. století, která popisuje světcův pobyt v Annwvnu a setkání s jeho králem Gwynnem ap Nuddem. Další křesťanská legenda, o sv. Gildě, spojuje Glastonbury jak s Artušem, tak i Ginevrou, a vrch Tor je místem, kam král Melwas (Merlin?, Lancelot?) unáší Ginevru, kterou pak musí Artušovi vrátit. Křesťané zde pak postavili, stejně jako na mnohých významných kultovních keltských a předkeltských místech, kostel, dnes zasvěcený sv. Michalovi. Kdesi na úpatí Chalice Hill má být podle legendy ukryt i svatý grál, pohár, jenž přinesl do Británie z Judeje Josef Arimatejský.

AVENTIA (gal.) - galská bohyně spojená s vodním kultem, uctívaná v Avanches (dep. Aude, Francie).

B

BADH, BADH CATHA, BADB

(ir.) - irská bohyně „bitevního pole”. Občas je synonymem pro tři další bohyně války, Morrígan, Neman a Machu, častěji je však považována za jednu ze tří Morrígna. Z území Galie pocházejí doklady potvrzující, že byla známá i zde, a to pod jménem Bodua (Bodva), respektive [C]athvbodva (Horní Savojsko). Název bohyně Badh Catha, „havran z bojiště” pochází od její metamorfózy v havrana, v jehož podobě poletuje se zlověstným křikem nad bitevním polem a čeká, až bojovníci padnou. Pak se sytí jejich masem a krví. V některých středověkých pramenech je Badh spojována s bohem války lidu Tuatha Dé Danannů, Néitem, za jehož manželku je považována. Vystupuje v mnoha podobách, buď jako mladá, krásná a svůdná žena, nebo jako odpudivá a často chromá stařena, pradlena či čarodějnice, jejíž příchod nikdy nevěstí nic dobrého. Je předzvěstí zmaru a smrti. Ovládá magii a kouzla, manipuluje se životy hrdinů a umí jim věštit osud. Jejím atributem jsou nejen uťaté hlavy, ale i zkrvavené části těl hrdinů, jež omývá jako hrůzná pradlena ve vodách potoků či řek. Zasahuje do života mnoha irských hrdinů a podobně jako severské valkýry si vybírá své oběti mezi nestatečnějšími z nich. Nejznámější je příběh Cúchulainnův (Cúchulainnova smrt/Aided Conculain). Badh (v této verzi dcera Calatínova a sestra bratrů, kteří zhotovili tři smrtící oštěpy) na sebe vezme podobu Cúchulainnovy milenky Niam, vláká jej do pasti, která mu přivodí smrt. Jediná kapka Badhiny krve totiž oslabí Cúchulainna i jeho koně natolik, že v nerovném boji podlehnou. Badh usedá v podobě havrana na hrdinovo rameno a trojím výkřikem zpečeťuje svůj triumf. Socha umírajícího Cúchulainna s „havranem smrti” na rameni zdobí hlavní poštu v irském Dublinu.

I dnes věří obyvatelé na jihozápadě Irska v existenci Badb; vnímají ji jako Sbanshee (pod jménem badhbh caointe, „naříkající Badb”).

BAILI BINNBÉRLAIG (ir.) - mytický hrdina, hlavní postava pověsti Scél Baili Binnbérlaig.

BALOR (ir.) - jednooký bůh („ničivé oko”, „drtící pěst”). V irské mytologii náležel ke starší generaci božstev, k Fomóriům, netvorům s jednou rukou a jednou nohou. Podle irské Lebor Gabála Érenn (Knihy invazí) byl Balor vnukem boha války Néita a dědem boha Luga. Ve druhé bitvě na Mag Tuired stáli oba v čele znepřátelených skupin obyvatel Irska. Balor v čele Fomóriů a Lug v čele populace Tuatha Dé Danannů. K vítězství Fomóriů zprvu napomáhalo magické Balorovo (kyklopské) oko (s víčkem tak těžkým, že bylo k jeho zvednutí třeba síly čtyř mužů; podobné oko měl i waleský obr Yspaddaden Pennkawr z příběhu Jak Kulhwh dostal Olwen; i jemu bylo třeba ke zvednutí obočí několika mužů). Balorovo oko rozsévalo mezi Tuatha Dé Dananny smrt. Teprve když Lug vystřelil z praku kámen (respektive kouli zvanou tathlum, vyrobenou podle tajného receptu z různých ingrediencí, mimo jiné i z písku od Rudého moře, kde měla svůj původ podle jedné z verzí i Cúchulainnova zbraň gae bulga) a jím zarazil Balorovi ničivé oko až do zátylku, obrátila se ničivá síla oka do vlastním řad a působila v nich smrtonosnou spoušť. Balor v bitvě zemřel a Fomóriové podlehli.

Balorův zápas s Lugem je námětem obšírných úvah a výkladů. Někteří v něm spatřují generační souboj bohů, přičemž vítězství mladších božstev v čele s Lugem nad staršími vedenými Balorem je přitom verifikací změněné etnické a kulturní situace a v tomto chápání i vítězstvím nových sil nad silami temna a chaosu. Balor je Fomórii, v podání Knihy invazí s jistou nadsázkou příslušník skupiny původních obyvatel Irska, které „přežilo” útoky Nemedova lidu, jejich faktických potomků a kulturních dědiců Fir Bolgů. Po porážce ve druhé bitvě na Mag Tuired se Balorovým příbytkem stane síd, kde stejně končí všechna postupně odstraněná, sesazená irská božstva (především ale Tuatha Dé Danannové). Jiné teorie, opírající se o analogii v irské pověsti zapsané ale až v 1. polovině 19. století, spatřují v souboji obou bohů zápas Slunce „zapadajícího” (Balor) a „vycházejícího” nebo „ranního” (Lug), což by bylo zajisté snáze akceptovatelné, kdyby oba patřili do stejné generace bohů a také kdyby nebyl Lug slunečním bohem vrcholného léta.

V řecké mytologii existuje příběh, až na malé odchylky velmi podobný. Apollón, který byl mimo jiné též bohem slunečního jasu (v období vlády římského císaře Aureliána v letech 270-275 byl dokonce nejvyšším solárním božstvem), zabil stejně jako keltský Lug („jasný”, „svítící”) jednooké obyvatele Tartaru, obry Kyklopy, syny Matky Země, kteří pak žili jako duchové v podzemním světě.

BANBA (ir.) - jedno ze tří ztělesnění Irska, spolu s Fódlou a Érií eponymní trojjediná Velká mateřská bohyně, původně Matka Země (Terra Mater), země v nejširším slova smyslu. V Lebor Gabála Érenn (Knize invazí) je Banba považována, i když v trochu nejasném podání, za první obyvatelku Irska (v jiné verzi ji nahradila Cessair), jejíž družinu tvořilo - jak žádala přísně dodržovaná zásada triád - třikrát padesát panen a tři muži (Cessair doprovázelo jen padesát panen a tři muži). Banba zřejmě vládla výšinám, její svatyně byla asi původně na vrcholku Tul Tuinde (kam ji však literární křesťanské zpracování dějin Irska nechalo prchnout před velkým morem, jemuž jinak všichni podlehli).

BANSHEE (angl.) - v křesťanském podání královna víl. Odvozeno od irského beansí(d), tj. „žena z (nitra) kopce (síd) [víl]” či „vílí žena”. Dodnes věří mnozí obyvatelé Irska na existenci víl a tvrdí, že se s nimi osobně setkali, podobně jako obyvatelé severní Evropy přísahají na setkání s malými trolly. Až do středověku lidé věřili, že banshee půjčují mužům jdoucím do boje své pláště neviditelnosti, ale jen málokterý jejich nabídku využije. Konkrétní banshee obývají podle tradic sídy po celém Irsku. Patří mezi nejlépe popsané a etnograficky zdokumentované postavy. Berou na sebe podobu mladých krásných žen s dlouhými zlatými vlasy či naopak stařenek a jsou oblečené do bílých nebo rudých rouch. Smutné volání nebo hrůzné skřeky banshee připomínající vraní krákání. Ozývající se především v noci a smrtelníkům tuhne krev v žilách a naskakuje husí kůže. Nikdy nevěstí nic menšího než smrt. Dodnes má na území Irska zaručenu legitimní existenci zhruba 150 banshee.

Banshee jsou pozůstatkem předkřesťanských bohyní, jimž bylo určeno uchýlit se pod tíhou změněné politické a náboženské situace mimo reálný svět, byly vyhoštěny do sídů, podzemního světa duchů, kam nechala zmizet irská literární křesťanská tradice celé generace „nevhodných” božstev. I tak lze dnes se jmény mnohých banshee identifikovat jednotlivé bohyně, jako například Badb, Áine, Bé Find a další.

BECUMA, BÉCUMA (ir.) - protože se dopustí cizoložství s Gaidiarem, synem boha moře Manannána mac Lira, musí opustit svůj lid, Tuatha Dé Dananny. Připlouvá do Irska z krajiny zásvětí, aby se provdala za Arta, bratra Conlea (odplul k Tir na mBeó, „zemi [věčného] života”) a syna Conna Cétchathacha, krále Tary. Shodou náhod však potkává jako prvního nikoli Arta, ale Conna. Představí se mu nepravým jménem Delbchaen a je ochotna se za něho provdat za předpokladu, že Art bude na jeden rok vypovězen od královského dvora. Takto se podvodem stane královnou. Její neoprávněná, uzurpovaná vláda (anfír flátha) uvrhla na zemi prokletí a způsobila neúrodu. Zemi toho mohla zbavit jen očistná oběť, jíž měla být podle druidů krev nevinného chlapce „narozeného z rodičů bez hříchu”. Sám Conn se vypravil do zásvětí v Becumině člunu chlapce hledat. Tam je mu nápomocna královna Rigrú „s velkýma očima” (viz Rhiannon), jejíž syn Ségda byl vybrán pro očistnou oběť. V momentě oběti zamění Rigrú svého syna za (obětní) krávu. Rigrú a Ségda varují Conna před Becumou, ale král nechce uposlechnout. Becuma pomocí magických sil zásvětí a geisu zaplete Arta do nebezpečné cesty do zásvětí a do nalezení pravé Delbchaen. Nakonec je ale donucena vzdát se vlády v Taře, protože Art nezahyne, naopak celou cestu s úspěchem absolvuje. Postava Becumy a její příběh jsou odezvou několika velmi starých mýtů (ne pouze matriarchálních). Becuma přichází (je vyhoštěna) ze zásvětí (odraz víry Irů, že oprávněná vláda krále pochází, respektive je dána či spojena nějakým způsobem se zásvětím). Sama si vybírá svého manžela (jemuž právě zemřela žena Ethne [jevová forma Velké mateřské bohyně] - král-kněz mohl vládnout pouze po posvátném sňatku s [Velkou, mateřskou] bohyní), pod jiným jménem se stává na rok královnou (v pomyslném centru Irska Taře). Králův syn Art musí opustit dům, země je postižena neúrodou (pravá královna, která by zemi zajistila oprávněnou vládu, a tím i hojnost, je vězněna v zásvětí svojí matkou). K obnovení plodnosti země je třeba oběti chlapce, jehož krví má být zkropena (chlapec je nahrazen krávou, zvířetem jenž je spojováno s [Velkou] mateřskou bohyní). Aby se do Tary navrátila oprávněná vláda, musí být uvedena na trůn pravá Delbchaen spolu s Artem.

BÉ FIND (ir.) - „bílá dáma”. Podle pramenů sestra bohyně Boand („krávy-bílé-bohyně”), v některých příbězích manželka irského slunečního boha Aeda. Podle irské tradice obývá (jako víla) síd u vodopádu Assaroe u Ballyshannonu na severozápadě Irska (hrabství Donegal). Bé Find byla pravděpodobně místní formou (Velké) mateřské bohyně, nebo jednou z jejích jevových stránek. Jejím synem byl Fraech, jenž měl podle Boandiny předpovědi zemřít téhož roku, kterého se ožení. Fraech byl jednou raněn a nebýt péče Bé Find, Boand a sto padesáti jejích kněžek, které jej odnesly do sídu, kde ho ošetřily a vrátily životu na zemi, tak by zemřel.

BEDWYR (wal.) - hrdina z waleského příběhu Jak Kulhwh dostal Olwen, člen Artušovy družiny, od něhož žádal Kulhwh pomoc při hledání Olwen.

Battersea (Anglie), nádherný pozdně laténský, emailem a abstraktním zoomorfním dekorem zdobený štít, nalezený v Temži nedaleko Battersea. Jedna z nejkrásnějších prací z území Británie nám ukazuje okázalou nádheru, jíž se nejen obklopovali keltští vládcové, ale jež skončila na dně řek a jezer jako oběť všemocným bohům (konec 1. století před n. l.).

BELATUCADROS (brit.) - „krásný”, „zářící”. Bůh, jehož uctívali Keltové obývající území Cumbrie (severní Anglie). V době římské byl spojen s Martem - Mars Belatucadros. Dnes je tak považován především za boha války, ale jeho jméno a vyobrazení (bývá ztotožňován s rohatým bohem, jenž se objevuje na území severní Anglie, jistá paralela Cernunna v pozemské podobě) však mohou být dokladem toho, že jeho původní funkce byla širší a že Belatucadros byl kmenovým ochranným božstvem, tím i bohem slunečním, jenž byl spojen s plodnostními zemědělskými rituály.

BELENOS, BELENUS (brit., gal., ir., wal.) - „jasný”, „zářící”, „skvoucí”. Bůh, který byl v době římské ztotožňován vzhledem k mnohým podobnostem s Apollónem (Apollón Belenus). Kult Belena byl spojen s oslavou svátku beltain, zapalováním posvátného letního ohně, podobně jako u Luga. Belenos byl především slunečním bohem (jehož původ sice někteří hledají u Ligurů i u Řeků) uctívaným Galy v jižní Galii a severní Itálii, ale jeho kult se rozšířil i na území Británie a Irska (pod jménem Beli, viz Beli Mawr). V duchu Apollónově byl spojován i s léčitelskými schopnostmi termálních vod a věštectvím. Irské slovo bel znamená „oheň” či „sluneční záblesk”. Belenos je rovněž ztotožňován s jedním bezejmenným božstvem zobrazeným na kotli z dánského Gundestrupu. V irském Mide se konal k poctě boha Belena (Belega) svátek Bron Trogain („Trogainův hněv”), jehož součástí byly oběti prvotin.

BELI, Beleg (ir.) - sluneční bůh, jenž je irským ekvivalentem galského Belena.

BELI MAWR (wal.) - Beli „veliký”. Ve waleském mytologickém cyklu Mabinogi nalezneme o Belim pouze epizodické zmínky, v nichž je vždy označen za krále Anglie. Ve vyprávění Tu je sen Maxena Wlendiga poráží Beliho a jeho syny římský císař, jenž je „zahnal na moře”, v příběhu o setkání Lludda s Llevelysem je označen za Luddova otce. Dalšími dětmi, které mu přisuzují písemné prameny, jsou Kasswallawn, Nynnyaw a Llevelys. Waleská mytologická tradice považuje postavu Beliho za pozůstatek boha, odpovídajícího galořímskému Dispaterovi či irskému Dagdovi, tedy jakéhosi praotce bohů i lidských generací. Jiné výklady jej spojují se Sluncem. Beli Mawrovou ženou byla bohyně Dón.

BELISAMA, BELISAME (gal.) - „ze všech nejzářivější”. Bohyně, která je považována vzhledem ke svému jménu za družku slunečního boha Belena, s nímž by mohla tvořit božský pár vládnoucí Slunci (ovládající jeho pouť po nebeské dráze) nebo obloze. Objevuje se také jako jedno ze jmen římské bohyně Minervy (Minerva Belisame). Ta byla původně bohyní mateřskou a pak ochránkyní řemesel, básníků, lékařů a bohyní vítězství.

BELLOVES (gal.) - podle římského historika Tita Livia (Dejiny V, 34) jeden ze synovců galského krále Ambigáta z kmene Biturigů (jenž v 5. století před n. l. údajně ovládal třetinu Galie), bratr Segovese. Podle věšteckých znamení, daných bohy Ambigátovi, se vypravil s dalšími osadníky dobývat nová území. Belloves se údajně vydal do Říma a jeho bratr Segoves do střední Evropy, kde se se svým lidem usadil. Příchod Keltů do české kotliny na přelomu 5. a 4. století před n. l., doložený archeologickými výzkumy keltských kostrových pohřebišť, potvrzuje alespoň z části historickou věrohodnost Liviových údajů, čerpaných ze starších písemných pramenů, dnes ztracených. Příchod do „země zaslíbené”, kde byli osadníci přijati (jak se mnohdy tato Liviova epizoda mění), není zas až tak pravdivý, neboť v hrobech jsou pochováni především muži-bojovníci, často v plné zbroji. Vojenská síla a moc byla plně v souladu s keltskou filozofií, že muž má především bojovat a ve statečném boji padnout.

BELTAIN, BELTENE, BELTINE

- „Belonesovy ohně”. Jeden ze čtyř nejdůležitějších keltských svátků, slavený v předvečer 1. května. Beltain vznikl od „bel” („jasný”, „zářící””) a „tine” („oheň”). Prvním květnem začínala sluncem ovládaná, plodná polovina roku. Ohně hořící po zimní polovinu roku byly uhašeny a druidové zapalovali při obřadech ohně nové, živené zpočátku zvláštními druhy dřev. Ohně vzplály na návrších, na místech svatyní solárních božstev a jejich plameny zaháněly zlé a temné síly a mocnosti spojené se zimním obdobím, očišťovaly lidi i zvířata a obnovovaly jejich plodnost. Noc před prvním květnem byla vyhrazena nadpřirozeným bytostem a návštěvám ze zásvětí, podobně jako o samainu.

Tuto noc zmizel podle Mabinogi novorozený syn královny Rhiannon, stejné noci rytíř Teirnon v Gwent Is Coed hlídá svoji klisnu, nejkrásnější v království, jež každý rok přivede na svět hříbě, které někdo uloupí. Tentokrát ozbrojen očekává Teirnon příchod lupiče. Mečem usekne pařát, který se natahuje oknem po hříběti. I když lupiče-netvora nezastihne a nocí zní pouze hrůzný řev, nalezne po svém návratu na prahu domu Rhiannonina syna. Ve waleském příběhu o setkání Lludda s Llevelysem je jedna ze tří pohrom spojena také s nocí před prvním květnem. Nad každým ohništěm v Anglii je slyšet výkřik, „jenž pronikal srdce lidí a děsil je tak, že mužové ztráceli barvu a sílu, ženy potratily, chlapci a dívky ztráceli smysly a všechna zvířata, stromy, země i vody se stávaly neplodnými.” Řev vydávali dva draci, bojující o vládu nad zemí, berouce na sebe různé podoby. Draci (proměněni v prasátka) zkrocení Lluddem, uzamčeni v kamenné skříňce a zakopáni

Dýšina u Plzně (okres Plzeň-sever), zlomky bronzové tepané mísy zdobené po obvodu motivem ptáčků a sluníček z inventáře mohyly (6. století před n. L.)

hluboko pod zemí v Eryri (posléze Dynas Emrys, viz Vortigern), mají chránit Anglii před pohromou zvenčí, stejně jako hlava Branova.

V předvečer beltainu spatřil světlo světa podle waleských příběhů i z vody zachráněný chlapec, syn Ceridweny, jemuž bylo dáno jméno Taliesin (tal-ie-sin, tj. „fa zářivé/jasné/krásné čelo”).

V irské mytologii je svátek beltain spojen často se smrtí krále (stejně tak s podzimním svátkem samainem), a to převážně v ohni nebo ve vodě. Smrt a po ní následná svatba (Velké) mateřské bohyně - např. Medb nechává o prvním májovém jitru zabít Aililla, aby si vybrala dalšího manžela - jsou nejen počátkem plodné letní části roku, ale i důležitým předělem ve smyslu duality času, jak jej Keltové chápali. Na svátek beltain, zajisté ne náhodně, připlouvají podle Lebor Gabála Érenn (Knihy invazí) k břehům Irska osadníci pod vedením Partholona, Nemeda a i poslední skupina obyvatel, synové Míla. To dobře ladí i s prastarými představami Indoevropanů, že jaro je nejen počátek vegetačního roku, ale i nejvhodnější doba k hledání nových sídel a konání válečných tažení.

Do dnešních dnů se na mnoha místech Evropy dochovaly obyčeje a zvyky, jejichž součástí je pálení ohňů v noci před prvním květnem, k nim patří i zahánění zlých bytostí, například čarodějnic (každoročně i u nás na kopcích vzplanou hranice, na nichž je upalováno personifikované zlo), očišťování dobytka i lidských příbytků.

BERAN - zvíře, které je spojováno s keltským bohem Teutatem („beraním bohem”). Od 3. století před n. l. převzal jeho funkci atributního zvířete s největší pravděpodobností kanec. Beran byl ctěn pro svoji sílu a zároveň neústupnost a majestátní klid. Beraní nebo mnohdy kozlí hlava odpovídala výrazově nejčastěji mužským hlavám (maskám) se špičatým vousem na bradě. Největší obliby dosahoval beran na konci doby halštatské a počátku doby laténské, kdy se s jeho různě provedenými zpodobněními setkáme na nádobách, sponách (maskovité spony), kováních (i rohů na pití), mečích (značky výrobců) i na jiných předmětech, a to na území od Galie po Balkánský poloostrov. Obliba berana snad souvisela i s převažujícím životním stylem.

Maner bio sul Mella (Itálie), část stříbrného torquesu sTeutatovým motivem beraních rohů, jednoduchým nákrčníkem s pečetítkovými konci a s motivem obráceného „S” (4. století před n. L.)

V důsledku ochlazení se v 7. a 6. století před n. l. věnovalo více obyvatel pastevectví, s čímž souvisí rozšíření stád ovcí a koz a také vzestup jejich významu. Po oteplení na počátku laténu se opět prosazuje původní typ zemědělství, založený více na pěstování obilovin. Beran ustupuje do pozadí a je nahrazen novými symboly. V Galii doby předřímské se přesto hojně používaly hliněné krbové kozlíky v podobě sedících beranů s mohutnými zatočenými rohy. Beraní hlavu nalezneme i ve spojení s hadím tělem (vedle obecněji rozšířeného rohatého hada). Na území severní Anglie byla objevena řada zpodobnění rohatých bohů, přičemž někteří mají rohy beraní nebo kozlí.

Zde byl také s největší pravděpodobností uctíván (beraní) bůh jako nejvyšší kmenové božstvo. V písemných pramenech se zmínky o beranech uchovaly pouze sporadicky. Z irské literatury vyplývá, že jej lze spojit především se silami zásvětí.

Stylizovaná výzdoba lidských a zvířecích hlaviček a „S” na dvou nákrčnících s pečetítkovými konci. Vpravo bronzový exemplář z Courtisols (Francie), vlevo zlatý z Frasnesles-Buissenal (Belgie)

BILE, BÍLE (ir.) - podle irské Lebor Gabála Érenn (Knihy invazí) jeden z osadníků, kteří přišli o svátku beltain do Irska s Mílem. V knize je označen společně s Mílem za praotce všech Galů. Bile je také celokeltské slovo pro posvátný strom.

BLODEUWEDD, BLODEUEDD (wal.) - „z květů zrozená”. Manželka Lleu Law Gyffese z waleského mytologického cyklu Mabinogi. Z květu dubu, kručinky a tavolníku ji vytvořili pomocí kouzel Math a Gwydyon, protože Lleuova matka Arianrod odepřela synovi ženu z pozemského, tj. lidského rodu. Blodeuwedd se ale zamilovala do Gronwa Pebyra, pána Penllynu, a spolu se rozhodli Lleua odstranit. Ale Lleu mohl zemřít pouze jediným způsobem. Tak dlouho jej Blodeuwedd přesvědčovala a přemlouvala, až se jí se svou zranitelností svěřil. A Blodeuwedd okamžitě začala s pomocí Gronwovou jednat. Rok poté (neboť tak dlouho trvala výroba smrtelné zbraně) Lleu umírá zasažen do boku jedovatým hrotem oštěpu. Proměnil se pak v orla a vzlétl k nebi. Za tento ohavný čin byla Blodeuwedd Mathem, který vše odhalil a Lleua zachránil, náležitě potrestána. Panny, které ji vždy doprovázely, se utopily a ona sama byla proměněna v sovu, nočního ptáka, který se měl bát dne i ostatních ptáků (ale ti jí neměli ublížit). Gronw zahynul ranou Lleuova kopí. Irská literární tradice zná podobný příběh. Je o Bláthnad, manželce Cú Roie, která se zamilovala do Cúchulainna, a zosnovala pak Cú Roiovu vraždu. V postavě Blodeuwedd jsou spatřovány prvky dokládající její primární existenci jako (Velké) mateřské bohyně. Sova je častým symbolem či atributem mateřských bohyní (je jednou z jejích ročních [zimních] podob = stáří). Sám příběh, respektive kurióznost Lleuovy smrti, připomíná několik podobných příběhů, např. filištínský o Samsonovi a Dalile či řecký o Pterelaovi a Komaithó. Sova byla také symbolem římské bohyně Minervy, jedním z ptačích atributů řecké Athény (vedle vrány). V Irsku má nepřehlédnutelné rysy „soví bohyně” Rigrú („s velkýma očima”), královna zásvětí. Blodeuwedd (pozůstatek bohyně v podobě symbolizující část roku mezi samainem a beltainem) si sama vybírá manžela (Gronw), přičemž prvního de facto rituálně zbavuje života (Lleu). Bohyně nechá zabít (posvátného) krále, jehož zradí, nástupcem. Následuje mnohem mladší (!) moment odplaty, kdy je zrada pomstěna a ona potrestána buď svým synem, nebo dalším mužským příbuzným. Bohyně pak na sebe musí vzít za trest jinou podobu.

BOAND, BOANN (ir.) - irská (Velká) mateřská bohyně, kromě jiného hlavní hrdinka irského mytického příběhu obsaženého v „mytologickém zeměpisu Irska”, Dějinách místa ( Dinnsenchus, Dindshenchas, Dindsenchas).

Panenský Týnec (okres Louny), maskovitá spona s patkou v podobě ovčí hlavičky a lučíkem přikrytým (dravým) ptákem s rozepjatými křídly (5. století před n. l.)

Po ní je nazvána irská řeka Boand, čili Boyne. Tu zachytil na své mapě Evropy řecký Ptolemaios (100-170 n. l.) pod názvem „Buvinda”. Pojmenování řeky vzniklo patrně z b/Bouvinda, tj. „kráva-bílá-bohyně”. Kráva je obecně přijímaným symbolem, popřípadě doprovodným atributem mateřských bohyní, a to nejen v indoevropské mytologii. Podobu krávy trojí proměnné barvy (bílá, červená, černá) měla řecká bohyně Ió nebo egyptská Isida a indická Kálí. Na území pevninské Evropy jí odpovídá Galy uctívaná Damona („veliká kráva”), na severu Anglie Verbeia („ta s kravami”). Častá vazba bohyní na vodu (prameny, řeky, jezera, moře) je dána tím, že voda byla jedním z hlavních živlů. Ovlivňovala vznik nového života a spojovala reálný svět se zásvětím. Měla i schopnost rituálně očistit bohyni a navrátit jí panenství.

Boand ovládne nečistým kouzlem pramen (vody) v tajné studni v Nechtanově sídu. Ten střeží sám Nechtan (ve funkci boha ochraňujícího pramenící vodstvo, jako byl původně římský Neptunus) se svými třemi číšníky a není nikomu dovoleno jej spatřit, aniž by oslepl (asi v důsledku ohnivé nebo zářivé síly, která je ve vodě obsažena). Boand obešla pramen třikrát kolem dokola opačným směrem než „se sluncem” (proti směru chodu hodinových ručiček), a tím zrušila kouzlo. Vody se v podobě tří vln vyvalily mohutným proudem a hledaly si cestu k moři. Boand prchající před nimi ztratila ruku, nohu (v jiném podání stehno) a oko a vody ji nakonec, když dospěly k moři, zahubily. Řeka pak tekla dál pod mořem i pod zemí a kdekoli se vynořila na povrch, vznikly největší světové řeky. Nakonec se navrátila zpět do nitra Nechtanova sídu. Tak se Nechtanova studna stala počátkem i koncem všech velkých pozemských vodních toků. Prameny uvádějí, že Boandiným manželem byl buď nejvyšší bůh Tuatha Dé Danannů Dagda, s nímž měla syna Oenguse (Dagda je ale častěji uváděn jako její svůdce, nikoli manžel), nebo král Núadu (Airgetlám), Nechtan či jeho dvojník Elcmar (bratr boha Dagdy; jenž je někdy i Boandiným manželem/bratrem). Všichni shodně sídlili v sídu Bruig na Bóinne (velkém pohřebišti s megalitickými hroby, kde, jak Irové věřili, byly vchody do zásvětí) nebo u pramene Boyne v Síd Nechtanu v Carbury Hillu (hrabství Kildare) na východě Irska.

BODB, Bodb Derg (ir.) - Bodb „červený”. Syn boha Dagdy, otec slunečního boha Aeda, jeden z mytických králů Tuatha Dé Danannů (vládnoucí v Munsteru). Podle irské lidové tradice obývá síd (hrobku z navršených kamenů) v Slievenamonu (hrabství Tipperary) na jihu Irska.

BORMO viz BORVO

BORS - jeden z významných rytířů artušovských středověkých pověstí, synovec Lancelota du Lac. Podle Merlinovy věštby jeden ze tří rytířů, kteří měli nalézt svatý grál. Na rozdíl od Galahada a Percivala neměl být panicem, ale měl se dopustit „jednoho poklesku”. Proto byl v Merlinově vidění zpodobněn jako bílý býk s tmavou skvrnou. Svůj meč získal Bors téměř na konci pouti za grálem na hradě Carboneku. Meč, pocházející od Josefa, syna Josefa z Arimatie (jím si proklál stehno), byl zlomen na dva kusy, ale v rukou Galahadových se opět zázračně scelil. Večer meč vzrostl do nebývalé velikosti a plál ohněm a byl předzvěstí objevení grálu. Po naplnění pouti za grálem a po smrti Galahada a Percivala se odebral Bors ke králi Artušovi na hrad Camelot, kde mu celý příběh vyprávěl.

BORVO, BORMO, Bormanus; ž. varianta BORMANA (gal.) - galský bůh termálních léčivých vod, jenž je blízký Belenovi („jasný”), přičemž oba byli v době galořímské přímo ztotožňováni s Apollónem (hlavně s jeho aspektem dárce zdraví a léčitele), podobně jako bůh Grannus („slunce”). Borvovo jméno se objevuje v podobě přídomku. Jako Apollon-Borvo byl uctíván v Bourbonneles-Bains (dep. Haute-Marne, Francie), ve starověku zvaném Aque Borvis („vody [boha] Borvo”), v místě vyvěrajících termálních léčivých vod. Epiteta k jeho jménu jsou např. Viritutis („ten, kdo činí dobro”, „ten, kdo uzdravuje”), Toutiorix (což je vykládáno buď jako „uzdravitel” nebo „král všeho lidu). Jeho ženským božským protějškem byla v Galii (Velká) mateřská bohyně Damona („veliká kráva”). Spojení s Damonou odpovídá (vzhledem k některým interpretacím jména Bormo/vo) v mnohých ohledech vztahu irského boha Dagdy a bohyně Boand, či pevninského Granna (respektive Apollo Grannus) a Sirony. Všechny tři bohyně byly silnými mateřskými bohyněni, všichni tři bozi mají společnou silnou sluneční komponentu, všichni jistým způsobem vládnou druhým nebo alespoň ovládají a střeží vznik života (pramen, spojení se zásvětím). Jméno Bormo má i ženskou paralelu - Bormana. Obě božstva se však společně vyskytují velmi zřídka.

BOTA - je považována za indoevropský (ženský) sexuální symbol. Na keltském území nalezneme botičky ve formě amuletů (u nás například Tuchoměřice, okres Praha-západ; ze Švýcarska kupříkladu Unterlunkhofen, kanton Aargau), nebo z hlíny či kovu (bronzu) vyrobených větších modelů (u nás například hliněná bota z hrobu z Jíkve, okres Nymburk; je považována za etruský import).

Ševcování je řemeslem, jež ovládají všichni (!) významní waleští hrdinové (viz Lleu, Manawyddan a další). Některé zmínky v příbězích Mabinogi jsou vykládány jako velmi pozdní reminiscence na plodnostní rituály, které jsou známé také z popisů zemědělských mysterií z oblasti jihovýchodní Evropy.

BOUDICCA (brit.) - manželka krále keltských Icenů Prasutaga, jež se v letech 59-61 n. l. postavila do čela protiřímského povstání. Prasutagus ve své závěti ustanovil dědici království své dvě dcery a římského císaře. Po jeho smrti však Římané vtrhli do královského sídla, které zpustošili, a královské dcery znásilnili.

BRAN, BRAIN (ir., wal.) - „vrána”, „havran”. Bůh prvních Britonů. Vrána nebo havran byli považováni za věštecké ptáky a stali se symbolem božstev, jež měla i spojení se zásvětím či smrtí. Viz Bran, syn Febala, Bendigeidvran.

BRAN, SYN FEBALA, BRAN MAC FEBAIL (ir.) - hrdina velmi starého irského mytického příběhu Branova plavba (Immram Brain Mac Febail co Tir na mBan), poprvé písemně zachyceného snad již v 7. století. Bran usne nedaleko svého sídla, okouzlen krásnou hudbou. Když se probudí, nalezne vedle sebe stříbrnou jabloňovou větvičku s květy. Vezme ji s sebou domů a tam jej navštíví krásná dívka-čarodějka. Ta líčí Branovi pohádkovou krásu země-ostrova Tir na mBan („země žen”), jenž vystupuje z moře na čtyřech zlatých sloupech. Vše se skví zlatem, stříbrem a bronzem, koně jsou zlatí, temně nebo blankytně modří, vůkol se line krásná hudba a vše září kouzelnými duhovými barvami. Neznají tam smutek, nemoc, smrt ani hněv, ale vše prostupuje a ovládá pocit blaženosti a radosti. Ostrovu vládne bůh Slunce. Pak si vezme čarodějka větvičku zpět a zmizí. Bran, omámený vyprávěním, se hned druhý den ráno vypraví s dvaceti sedmi druhy kouzelnou zemi hledat. Během plavby se setká s bohem moře Manannánem mac Lirem, jenž také zpívá píseň o krásné krajině zásvětí a ukáže poutníkům cestu. Zpěněné hřbety vln přirovnává ke kvetoucím stromům a keřům, mořské lososy k telatům a jehňatům. Po mnoha příhodách, kromě jiného i návštěvy „ostrova veselí”, doplul Bran k „zemi žen”, kde se jej ujala sama královna. V nádherném paláci každý z jeho mužů nalezl lože a ženu, ze stolů nikdy neubývalo jídla a čas plynul v samých radovánkách a rozkoších. Po roce dosedl na Brana a jeho muže stesk po domově. Nadešla doba návratu. Královna důrazně varovala Brana před vstupem na irskou pevninu. Když plavci přibyli k irským břehům, zůstali podle královniny rady na lodích. Lidé se jich ptali, kdo jsou a odkud přicházejí. Tehdy si Bran uvědomil, že čas v „zemi žen” plynul mnohem pomaleji než v reálném světě, neboť byl v době návratu pro Iry jen pouhou postavou ze staré pověsti. Když jeden z Branových mužů přestoupil královnin zákaz a vystoupil z lodě na pevninu, rázem se jeho tělo proměnilo v prach. Bran zůstal na lodi a vyprávěl posluchačům na pobřeží své příhody. Pak s rozloučil a vydal se zpět na západ k ostrovům zásvětí.

BRAN BENDIGEIT, Beidigeidfran (wal.), Bendigeidvran, Bendigeidfran (fran.) - Bran „blaženy”, „požehnaný”. Syn Llyra, postava z waleského mytologického cyklu Mabinogi, bratr Branwen, po otci nevlastní bratr Nissyena („dobromyslný”) a Evnyssyena („zlovolný”). Některé teorie ztotožňují oba sourozence a dokazují, že Bran Bendigeidvran a Branwen jsou jedna a táž osoba, bohyně smrti a války.

Podle příběhu byl Bran králem Británie. „Nikdy se nevesel do domu”, nevešel se ani do lodi, a proto musel překonat moře mezi Walesem a Irskem pěšky. Ovládal kouzla a mysl lidí. Svoji sestru provdal za irského krále Matholwcha s úmyslem spojit obě země, ale z celého svazku nevzešlo nic dobrého. Kvůli pohaně a konfliktu, které připravili Irům na britské půdě Branovi příbuzní (zohavení Matholwchových koní), jim Bran daroval na usmířenou kromě jiného i kotel znovuzrození (který měl svůj původ stejně v Irsku a s sebou do Anglie ho přinesli irští osadníci). Irové však nebyli ochotni Branwen zapomenout události, které předcházely její svatbě. Zanedlouho po narození syna Gwerna (obdoba jména Bran) byla vyhnána a poslána do kuchyně vykonávat podřadnou práci.

S tím se Bran nemohl smířit a vypravil se do Irska na trestnou výpravu. Iry jaly při pohledu na Brana a jeho armádu velké obavy. Majíce strach, že v bitvě podlehnou, uchýlili se ke lsti. Matholwch abdikoval a na trůn měl nastoupit malý Gwern. Pro následnou slavnost smíření Irové vystavěli obrovský dům, kde se měl Bran se svojí armádou a zástupci Irů sejít a vše řádně zpečetit při hostině. V domě se ukrylo v kožených vacích sto nejlepších irských mužů-bojovníků. Evnyssyen však lest odhalil a všechny muže zabil tak, že rozmáčkl jejich hlavy. Pak vhodil do ohně Branwenina syna Gwerna. Došlo k bitvě, při níž si Irové vypomáhali kotlem znovuzrození. Když jim Britové kotel zničili (Evnyssyen se schoval mezi mrtvé irské bojovníky, a když byl v kotli, protáhl se, až kotel pukl stejně jako jeho srdce), naděje na vítězství byla mizivá. Ale i bilance Britů byla smutná. Sám Bran byl raněn jedovatým oštěpem do nohy. Vyvázlo pouze sedm waleských mužů (mezi nimi Manawyddan). Ty Bran požádal, aby mu sťali hlavu a pohřbili ji na Gwynn Vryn („bílém kopci”, towerském návrší) u Londýna. Cestou domů, která trvala mnoho let (sedm roků trávili v Harddlechu [Harlechu, hrabství Gwynedd ve Walesu], kde jim zpívali tři Rhiannonini ptáci, dvacet čtyři let v Gwalesu v Penvro [ostrov Grassholm u pobřeží Pembroku]), jim hlava po celou dobu dělala dobrou společnost. A dokud neotevřeli dveře směrem ke Cornwallu (zastesklo se jim najednou po domově), žili jen radovánkami a na všechny hrozné události zapomněli. Pak si ale rázem uvědomili, co hrozného je potkalo a smutně se vydali na cestu. Branova hlava měla zůstat neporušena jen do té doby, než se dveře otevřou. A tak bylo třeba splnit Branovu prosbu a vydat se k Londýnu. Branova hlava byla pietně pohřbena na Gwynn Vryn, tváří k Francii, aby chránila město Londýn (i celou Anglii) před vpádem nepřátel ze zámoří.

Branova hlava, stejně tak jako hlava biblického Adama, pohřbená údajně na Golgotě, nebo řeckého Sósipolise (který je považován za ducha Krónova, jehož doprovodným atributem je též vrána) či severského Mímiho, splňovala především dvě hlavní funkce: jednak byla zdrojem síly, energie a moudrosti, jednak ochraňovala svého majitele či skupinu osob nebo nějaké místo, které nemuselo být vždy konkrétní. Samo Branovo zranění, do jisté míry jen symbolické, jej diskvalifikovalo jako osobu vhodnou vykonávat královskou vládu. Bran musel zemřít, nebyl již schopen vládnout, stejně jako musel rezignovat například zmrzačený král Núadu. Putování s Branovou hlavou Walesem v mnohém připomíná cesty po místech zásvětí, kde ti, co pobývají, neznají smutek a starosti, nestárnou a mají dostatek potravy. Tomu nasvědčuje i symbolika Rhiannoniných ptáků i zmínka o tom, že pokud se neotevřou dveře směrem ke Cornwallu (přes moře), bude hlava neporušena. Hrdinům irských příběhů, kteří se vraceli z cest po zásvětí, bylo po návratu zapovězeno, aby vstoupili na pevninu. Tehdy kouzlo, jímž byl „zastaven čas”, pominulo, a oni zestárli, zemřeli nebo se proměnili v prach. Po otevření dveří, které dělily poutníky od reálného světa, bylo kouzlo zrušeno, hlava již „nebyla neporušená” (cesta po místech zásvětí skončila, když se jednomu z průvodců hlavy, Heilynovi, zastesklo po domově jako jenomu z mužů v irském příběhu o Branovi a jeho pobytu v „zemi žen”), a proto ji bylo třeba pohřbít.

BRANWEN, Bronwen (wal.) - „bílá vrána”, „bílá hruď”. Dcera Llyra, sestra Brana Bendigeita a Manawyddana, postava z waleského mytologického cyklu Mabinogi. Svým bratrem byla provdána za irského krále Matholwcha, aby se tak spojila v příbuzenském svazku obě mocná království, Anglie a Irsko. Celý průběh manželství „jedné ze tří nejkrásnějších dívek ostrova” byl poznamenám zlovolným činem Evnyssyena, Branwenina nevlastního bratra, který zohavil irské královské koně. Irům byla sice poskytnuta náhrada (viz Bendigeidvran), nebyli však ochotni Britům (respektive Walesanům) přes všechnu Branweninu dobrotu a štědrost k obyvatelům Irska potupné jednání odpustit. Byt Branwen porodila králi syna Gwerna (obdoba jména Bran), přesto ji na naléhání svých blízkých zapudil a poslal do královské kuchyně, kde musela snášet různá příkoří. Bran pomstil urážku své sestry. V bitvě mezi Brity a Iry bylo vylidněno, až na pět těhotných žen, celé Irsko, ale Bran a většina jeho vojska zahynuli. Zabit (Evnyssyenem vhozen do ohně) byl i Gwern. Po návratu k britským břehům (na ostrov Anglesey, wal. Món) puklo Branwen srdce žalem, nebot byly kvůli ní zničeny dva krásné ostrovy. Pochována byla „průvodci Branovy hlavy” údajně v mohyle známé jako „Bedd Branwen” na břehu řeky Alawy. V křesťanském podání se z původní silné bohyně, jíž Branwen zajisté byla, nedochovalo téměř nic. Branwen (až na závěrečnou pasáž) trpělivě snáší svůj osud včetně příkoří, kterého se jí dostalo ze strany Irů. Je tak spojována povětšinou pouze s dobrem (dobro konající mateřská bohyně). Vrána -symbol bohyně - byla ptákem věšteckým, patřícím stejně jako havran (mnohdy nerozlišeno) zimě a je u něho zdůrazňován vztah ke smrti a zásvětí (pozůstatek víry v to, že vrána přináší novorozená děvčátka, má své kořeny právě u Keltů).

Motiv Branovy trestné výpravy do Irska a jí předcházející události budí spíše dojem, že Branwenina cesta do Irska byla, spíše než čímkoli jiným, obyčejným únosem. Tak může být příběh Branwen (a má i několik styčných bodů) srovnáván s únosem řecké bohyně Persefoné („nositelka zkázy”, také bohyně smrti, královna Tartaru, jedna z podob bohyně Koré). Irsko je zde de facto v postavení (za mořem ležící) krajiny zásvětí. Jak únos Branwen, tak Persefony měl za následek zničení země/Země. Obě dvě trpí - Branwen posluhuje v kuchyni, Persefoné odmítá ze žalu cokoli pojíst. Příchozí z Walesu jsou uvězněni, aby se nemohli vrátit a spravit Brana o tom, co se stalo, z Tartaru také není návratu. Aby Branwen zpravila o svém osudu Brana (od něhož očekává vysvobození), posílá mu špačka, ptáka, jehož přílet doposud symbolizuje příchod jara. Tak jako se do Tartaru vstupovalo přes řeku Styx, tak Bran musí překonat řeku (jiná cesta nevede tam, kam jde), kterou „nikdo nemůže přejíti a není na ní mostu”. Sám se stane mostem, který oba světy - svět reálný a zásvětí - překoná, ale návratu se nedožije.

BREGON (ir.) - mytický král Keltů žijících na území Španělska (Hispanie). Jeho synové (bylo jich deset, jak se vypráví v irské Lebor Gabála Érenn [Knize invazí]) patřili vedle dalších k poslední vlně kolonistů, kteří po porážce Tuatha Dé Danannů osídlili Irsko, a dali tak počátek nové generaci, údajně goidelských Keltů, jež zde dosud v některých oblastech přežívají.

BRENNUS, Brennius (gal., wal.) - mytický keltský (britský) král, který byl podle kroniky Geoffreye z Monmouthu (Dějiny britských králů/Historia Regum Britanniae) synem Dunwallise a bratrem Beliho. S ním také podnikl válečnou výpravu do Galie, kterou si podmanil. Dále bojovali proti Římanům, které také porazili. Antická literatura zná dva keltské vůdce/krále téhož jména, o jejichž skutečné historické autenticitě se vedou spory. Prvním byl Brennus (1), vůdce galského kmene Senonů, jehož osud líčí římský historik doby Augustovy Titus Livius (Ab urbe condita/Od založení města, stručně Dějiny, kn. V). Pod jeho vedením porazila galská vojska 18. července roku 390 nebo 387/6 před n. l. Římany v bitvě na řece Allii a obléhala a dobyla - až na Kapitol (díky posvátným husám bohyně Junony, které Římané nesnědli ani v největším hladu) - i město Řím a vnutila Římanům potupný mír, jímž si měli za tisíc liber zlata vykoupit svoji svobodu. Po Brennovi je údajně nazván Brennerský průsmyk v Alpách (na hranici mezi Itálií a Rakouskem).

Druhým byl Brennus (2), vůdce galských vojsk, která roku 297 před n. l. napadla a údajně vyplenila řecké Delfy. Diodóros Sicilský, řecký historik 1. století před n. l., líčí v Historické knihovně (Bibliothéké historiké) nejen válečnou strategii Galů při obléhání Delf, ale i jejich „setkání” se sochami řeckých bohů, jejichž lidská podoba v nich vzbudila opravdu bouřlivé veselí. Podle Pausania (Periégésis tés Hellados/Cestování po Řecku), řeckého spisovatele z 2. století n. l., jenž se věnoval také velmi podrobnému popisu Delf, Galové údajně městu příliš neuškodili. Podle líčení bitvy prý Řekům pomáhali všichni jejich bohové. Brennus (2) zahynul (sebevraždou či se nechal zabít svými druhy) a Galové byli poraženi. Sám průběh bitvy a její konec jsou popisovány antickými autory podobně. Naopak jiné zprávy se kloní k verzi, že Galové po vyplenění Delf odvezli všechny poklady z místních chrámů a pokladnic do Toulouse, aby je obětovali svým bohům.

Jméno Brennus či Brennius považují někteří autoři za latinský přepis jména Bran a příběhy líčené antickými autory za historicky nevěrohodné nebo za zčásti převzaté a historicky verifikované keltské báje (resp. mýty), jejichž hlavními náměty byly cesty za neobyčejnými poklady zásvětí. Ty pak byly v podobných podáních spojeny s určitými skutečnými událostmi. Proto jsou také hledány styčné body mezi příběhy Brana Bendigeita a obou Brennů.

BRES (ir.) - „bouře”. Bůh ze starší generace irských bohů, Fomórii po otci (Elath) a po matce Tuatha Dé Danann (adoptován). Výjimečně je jako Bresova matka uváděna Brigit, která je jindy, a to ve většině pramenů jeho manželkou. Podle Lebor Gabála Érenn (Knihy invazí) byl vychován ženami Tuatha Dé Danannů, které mu také pomohly ke královskému úřadu poté, co musel abdikovat zraněný Núadu. Záhy se však ukázalo, že Bres porušil všechny sliby, jež dal mužům Tuatha Dé Danannů, a že se mu nedostává panovnických ctností, mezi něž patřily především štědrost a pohostinnost. Ponižoval Tuatha Dé Dananny - uložil jim vysoké daně, nutil je k podřadné práci (bůh Dagda stavěl Bresovi pevnost, statečný bojovník Ogma nosil dřevo ad.), a především byl velmi lakomý, asketický a Tuatha Dé Danannové trpěli hladem. Stal se terčem posměchu fili Cairbrea, jehož se Bresova nepohostinnost osobně dotkla. Z lakoty usvědčený Bres byl vyzván, aby abdikoval. Místo toho však prchl k Fomóriům a žádal o pomoc. Obě dvě strany se chystaly k bitvě, která se odehrála na Mag Tuired (druhá bitva na Mag Tuired); v čele Tuatha Dé Danannů stál Núadu Airgetlám, který byl dosazen na trůn, v čele Fomóriů Balor. Tuatha Dé Danannové vyhráli a Bres byl zajat. Život mu zachránilo jen několik darů, které měly velký vliv na zemědělskou produkci vítězů: krávy, jež dávaly mléko po celý rok, přesná (magická) data, kdy je nejlepší den pro orbu, setbu a sklizeň (úterý) a další rady. Bres nakonec stejně umírá, přemožen kouzly boha Luga.

Bres, vzhledem k několika výrazným aspektům své povahy, je považován za boha plodnosti a vegetace rolníků (ještě předkeltské populace), kterého je možno volně přirovnat ke germánskému Freyovi. Své dobré vlastnosti ale uplatňuje pouze vůči „původním” obyvatelům ostrova, Fomóriům. Novým obyvatelům, Tuatha Dé Danannům, přestože byl zvolen zásluhou jejich žen (= bohyní), je odpírá, dokud není nucen vydat svá tajemství zemědělského úspěchu za cenu záchrany vlastního života. Když Bres předá všechny své zemědělské vědomosti, stejně umírá (Lugovým přičiněním), neboť je - zbaven svých tajemství - nepotřebný. Jeho dovednosti si osvojili druzí, temné síly byly přemoženy.

BRIAN (ir.) - syn bohyně Danu, bratr luchaira a lucharbaira, představitel generace irských bohů Tuatha Dé Danannů. Se svými bratry (nejvýznamnějšími syny bohyně) se vždy vyskytuje v triádě a je považován za boha vědění. Tuatha Dé Danannové jsou mnohdy označováni jejich zásluhou jako Fir tri nDea, „lidé třech bohů”. Žení se společně s trojjedinou (Velkou) bohyní Érií (Eire), Fódlou a Banbou. Společně se svými bratry měl jediného syna Ecnea („moudrost”).

Trojici Brian, Iuchair a Iucharbair je možno chápat i jako obdobu starobylých védských bohů Mitry, Varuny a Indry. Podle Lebor Gabála Érenn (Knihy invazí) spolu zabíjejí Ciana (v podobě psa/kance), za což jsou jeho synu Lugovi povinni opatřit sedm zázračných věcí, jimiž mají za svůj čin zaplatit (odškodné): koně, který se nebojí blesku, ran ani moře, kouzelný oštěp z rudého zlata, který nikdy nemine cíl a vrátí se zpět, kůži z vepře, která vše zhojí, šest prasat, která po každé hostině (na níž jsou zabita a snědena), pakliže nejsou poškozeny jejich kosti (stejný princip platil i na kozly severského boha Thóra), vstanou a další. Brian, Iuchair a Iucharbair splní všechny Lugovy podmínky, ale při posledním úkolu, jímž je trojí výkřik na kopci Miodhchaoin v Lochlainnu, jsou po roztržce zabiti. Jiná verze příběhu (např. v Imthechta Clainne Tuirill/Putování dětí Tuirillových, 11. století) připisuje jejich smrt samotnému Lugovi.

BRICRIU Nemhthenga (ir.) - Bricriu „jedovatý jazyk”, trickster. Podněcovatel nesvárů a výtržník, jeden z hrdinů Ulsterského cyklu, který se snaží všemi způsoby zasít sémě nesvárů a zášti svým poťouchlým jednáním mezi největší ulsterské hrdiny - Conalla Cernacha, Cúchulainna a Loegaire Buadacha (námět zpracovává Fledh Bhricrenn/Bricriuova hostina) - nebo jejich manželky Lennabair, Fedelm a Emer, či svými intrikami působí na osudFlidais. Do jisté míry bychom u něho nalezli podobné charakterové rysy jako u severogermánského boha Lokiho, který byl též strůjcem mnoha podobných (celkem neškodných) třenic, z nichž ovšem i on odcházel mnohokráte se šrámy či ostudou podobně jako Bricriu (skončil i se svojí ženou na hnojišti, místo aby se kochal vítězstvím nad muži a ženami Ulsteru).

BRIGANTIA (především brit.) - „vznesená”, „veliká”. Původně (Velká) mateřská bohyně keltských Brigantů, uctívaná obyvatelstvem na mnoha místech Evropy, respektive tam, kde se Brigantové usadili. Je jednou z nejstarších bohyní keltského panteonu. Stopy po jejím kultu nalezneme od Portugalska po Irsko (například řeka Braganca v Portugalsku, Bregenz -původně sídlo Brigantů u Bodamského jezera v Rakousku, město Brig ve Švýcarsku, řeky Braint a Brent a město Barrow v Anglii [severozápad], Brig ve Walesu, planina Brega ve východním Irsku a další místa). U Britonů na území Anglie byla silnou trojjedinou bohyní, původně personifikací země (nejdříve obecně, pak určitého území) podobně jako irská Eriu. V Irsku jí odpovídá bohyně Brigit a okrajově i sv. Brigita z Kildare (Brigitiným hlavním svátkem byl 1. únor, tj. den, kdy Keltové slavili svátek imbolc). Mladší vyobrazení ztotožnilo Brigantii s římskou bohyní Minervou, která sice byla původně mateřskou bohyní, ale pak především ochránkyní řemeslníků, herců, básníků a později také lékařů.

BRIGIT (ir) - podle Lebor Gábala Érenn (Knihy invazí) byla Brigit dcerou boha Dagdy z generace bohů Tuatha Dé Danannů. Vlastnila dva kouzelné voly, Feaa a Femena (ne býky!), byla manželkou Brese (v jiném podání — Lebor Laignech/Leinsterská kniha — byla jeho matkou), s nímž měla synka Ruadána. Jako (Velká) mateřská bohyně byla ochránkyní plodivých sil přírody, zabezpečovala úrodnost zemědělské půdy, starala se o vše nově narozené (včetně dětí, neboť své ztratila). Přestože jí byly zasvěceny četné prameny a řeky (nositelé oplodňujících a léčivých sil), byl jejím hlavním atributem oheň symbolizovaný svastikou (z ní se vyvinul typický „větrníkový” kříž sv. Brigity, který údajně sama spletla ze slámy jako symbol křesťanského spasení). Proto je Brigit chápána především jako bohyně posvátného ohně (a tento úkol převzala i sv. Brigita v klášteře v Kildare, hrabství Kildare), bohyně ovládající sluneční energii. Brigit je však spojována i se smrtí — úmrtí jejího synka Ruadána vyvolalo v Irsku poprvé pláč a zármutek. Vystupuje v triádě společně se „sestrami” stejného jména. Nelze vyloučit, že byla bohyní (viz Brigantia), kterou si s sebou přinesli z Británie Brigantové usadivší se na jihozápadě Irska. Bohyně pak nabyla na významu v souvislosti se vzestupem politické moci tamních rodů. V Cormacs Glossar (Cormacůvglosář, počátek 10. století) je Brigit považována především za patronku věštectví, poezie a moudrosti (byla patronkou fili). Její dvě sestry stejného jména ochraňovaly lékaře a kováře (respektive řemeslníky či původně magii spojenou s kovářským řemeslem, viz spojení s ohněm; viz římská Minerva).

Křesťany byla Brigit přijata jako sv. Brigita z Kildare, jejíž svátek připadl na 1. únor, tj. den, kdy Keltové slavili svátek Simbolc. Tento den byl spojen s počátkem laktace ovcí. Při obřadech byla očišťována zvířata, pastviny i pole pomocí vody a ohně a začaly přípravy na nový vegetační rok. Klášter v Kildare (respektive dvojklášter, neboť zde žily dvě oddělené komunity, ženská a mužská, přičemž do ženské komunity měli muži, až na církevní správu, přísně zapovězen vstup), jehož byla sv. Brigita představenou (podle irské křesťanské tradice v 7. století), byl údajně založen na místě starší svatyně, zasvěcené původně pohanské Brigit. Klášter byl podle časně středověké tradice pojmenován po starodávném dubu, který zde stál až do 10. století. V klášteře byl udržován oheň, jejž stínil vzrostlý hloh (jeho červené plody měly podobnou symboliku jako jeřabiny nebo plody jabloně). Sv. Brigita je jednou z nejvýznamnějších irských světic. V legendách, které jsou s ní spojeny, si uchovala mnoho ze své pohanské předlohy (Velké) mateřské bohyně. Již samo místo jejího narození (údajně ve Faughartu, hrabství Louth) — na prahu domu — jí zabezpečovalo zvláštní postavení. Patřila mezi dva světy (mezi svět živých a mrtvých), a tak se také celý život projevovala. Od samého narození ji provázely plameny a ohňová znamení a mnoho příhod ji spojovalo s kravami a dobytkem (ještě dnes je patronkou dobytka).

Mabinogi. Začátek první větve (Pwyll, vládce dyvedský) podle Evansova diplomatického vydání z roku 1907

Vládla živlům, léčila nemocné, křísila mrtvé, štědře obdarovávala chudé a ty, kteří si to zasloužili.

SV. BRIGITA viz BRIGIT

BRITÁNIE, lat. BRITANNIA — ostrov na severozápadě Evropy, původně název pro celé souostroví. Řekům a Foiníčanům byla známá pod jménem Kassiterides, „Cínové ostrovy” nebo Albion. Římané se blíže setkali s obyvatelstvem Británie (nazvali je souhrnně Britany) poprvé za Caesara roku 55 a 54 před n. l., kdy podnikli dvě výpravy z Galie za kanál La Manche. Své poznatky o ostrově, jeho obyvatelích, zvyklostech a cestě za řeku Temži Caesar zaznamenal stručně v Zápiscích o válce gallské.

Nejvýznamnější keltské kmeny sídlící na území Británie v 1. století před n. l. (rekonstrukce)

Teprve za císaře Claudia začalo roku 43 n. l. podmaňování Británie a byl dán základ k vytvoření provincie Britannia.

Z keltských kmenů, žijících na území Británie, uvádí Caesar např. Ankality, Cenimágy, Kassy a Trinovanty.

Keltský odpor proti dobyvatelům nebyl příliš silný, pouze tehdy když Římané porušovali dané sliby a smlouvy. Pak jejich chování k „barbarskému” obyvatelstvu vyvolávalo nevoli a protiřímská povstání. Například roku 59 až 61 n. l. se do čela vzbouřenců postavila královna Boudicca. V následujícím století dobyla římská vojska celý střed ostrova a proti na severu žijícím Piktům byla provincie zabezpečena postupně dvěma valy, roku 121 Hadriánovým a 142 Antoninovým. Největšího rozkvětu se romanizovaná Britannia dočkala ve 3. století. Pozůstatky římské civilizace jsou dokladem rozvoje zemědělství, řemeslné výroby, obchodu, architektury i kultury obecně. Na zbytcích starších keltských sídel nebo zcela nově vystavěli řadu vojenských stanic a prosperujících měst (například Londinium [Londýn], Verulamium [Old Verulam, St. Albans], Camulodunum, Deva [Chester], Eburacum [York], Isca [Caerleon]).

Náboženství ostrovních Keltů postupně asimilovalo římské impulsy (od 4. století i křesťanství), stejně tak jako si Římané přisvojovali některé prvky domácí tradice. Od poloviny 4. století římské panství v Británii postupně upadalo. Nájezdy Skotů z Irska, Piktů za Skotska a germánských Saxonů ze zámoří donutily Římany roku 407 Británii opustit.

BRON TROGAIN (ir.) - „Trogainůvhněv”. Obřady, které se konaly na svátek lugnasad (v noci na 1. srpna) v irském Mide a měly mnoho mytologických aspektů. Byly pořádány k uctění boha Belega (Belenos) a jejich součástí byly vedle ohňů oběti prvotin.

BŮH SE DVĚMA OBLIČEJI, „Ianus/Jánus” - z území Galie, Británie i Irska (ale i dalších míst Evropy, která obývali Keltové) jsou známa božstva se dvěma obličeji (nejčastěji tváře mužů, výjimečně mužská a ženská tvář), jež se obecně v literatuře nazývají podle starobylého římského boha Iana/Jána (boha „vchodu a východu”, přeneseně či personifikovaně „počátku a konce”). Nejznámější kamenná „Ianova hlava” keltské (keltsko-ligurské) provenience pochází z jihofrancouzského Roquepertuse, podstatně menší exemplář byl objeven v Leichlingenu u Bonnu (Německo). Z panonského naleziště Badacsony-Lábdihegy (Maďarsko) pochází 23 cm

Badacsony-Ládbihegy (Madarsko), kamenná Ianova hlava (2. až 1. století před n. L.)

vysoká Ianova hlava, která má stejně neživotné rysy, zavřené oči a pokleslé koutky úst jako lidské hlavy z jihofrancouzských svatyní. Jak v Galii, tak i Británii kolovaly mince s „lanovou hlavou”. Ianus/Jánus byl velmi starobylý bůh, vládce počátku roku, první král Latia v době „zlatého věku”. Byl uctíván pod různými jmény v římských provinciích od Afriky až po Podunají a Británii.

Ve francouzském Autunu stál v galořímském období „Ianův/Janův chrám”, mající snad původně podobu otevřeného kultiště, pak zde byl postaven v 1. či 2. století n. l. chrámec se zastřešeným ochozem (fanum).

C

CAER IBORMEITH (ir.) - Caer „bobulka tisu”. Obyvatelka zásvětí, dcera Ethala Am[n]buaila. Zamiloval se do ní (podle příběhu Oengusův sen/Aislinge Oenguso; Oengusova zasněná tvář z 9. či 10. století) syn bohyně Boand a boha Dagdy Oengus Mac In Óc, považovaný za boha úrody a všeho, co roste. Po celý rok se mu dívka každou noc zjevovala ve snu, ale nikdy nedovolila, aby se jí dotkl. Oengus onemocněl a všechny kroky Boand, Dagdy či Bodba, krále munsterských Tuatha Dé Danannů, k jejímu získání byly neúspěšné. Avšak jednou za dva roky se Caer Ibormeith se svými 150 družkami - proměněnými v labutě se zlatými korunkami z peří na hlavách - snášela o svátku samainu (kdy mizely rozdíly mezi živými a obyvateli zásvětí, kdy se oba světy prolínaly) na jezero (Lough Bél Draco), kde ji Oengus poprvé směl obejmout. Sám se stal labutí a třikráte s Caer obletěl jezero. Caer souhlasila se sňatkem, ale pouze pod podmínkou, že se bude moci i nadále vracet na jezero. Naposledy třikrát obletěli jezero a přitom zpívali kouzelnou píseň, která seslala na všechny kolem třídenní spánek. Pak obě labutě zamířily k sídu Bruig na Bóinne, kde Oengus sídlil a předsedal velké zásvětní hostině mrtvých. Tis byl v Irsku považován za posvátný strom mající stejnou, ne-li větší moc než dub. Tato tradice pocházela snad ještě z doby před příchodem Keltů. Z dřeva tisů se zhotovovaly například věštecké hůlky druidů, oštěpy symbolizující moc vůdce či vládce nebo krále, veřeje domů, nosné konstrukce lůžek i stolů. Červená barva tisových bobulí symbolizovala spojení se zásvětím a příslib znovuzrození. Labuť byla ptákem, kterého si Keltové (již i jejich předci od dob popelnicových polí), jak ostrovní, tak pevninští, spojovali s kultem říčních (původně [Velkých] mateřských) bohyní a s obřady slunečními, respektive se „vznikem” (tj. s narůstajícím letním silným slunečním jasem) či „zánikem” (tj. zimním ubývajícím a slábnoucím slunečním svitem) slunečních sil, případně zrozením životadárných oplodňujících sil z vody. V tomto příběhu lze ještě objevit střípky mýtu, pojednávajícího o vysvobození bohyně země (úrodné půdy) z moci zásvětních sil a její sňatek s bohem plodnosti (růstu). Skutečnost, že spolu odlétají do sídu (tj. taktéž zásvětí) je dána tím, že Tuatha Dé Danannům, ať již bylo jejich původní postavení v panteonu jakékoliv, byly bez rozdílu kompetencí křesťanskými autory vymezeny sídy jako jediné místo jejich existence.

CAESAR, GAIUS IULIUS (100-44 před n. l.) - významný římský politik a vojevůdce, pocházející z aristokratické rodiny Iuliů, spřízněné s nejmocnějšími římskými rody. Od roku 68 před n. l. vykonával kvesturu v Hispánii, od roku 63 před n. l. byl nejvyšším pontifikem a od následujícího roku římským městským prétorem, od roku 60 před n. l. členem triumvirátu (spolu s Pompeiem a Crassem). Roku 59 před n. l. byl konzulem a následujícího roku se stal správcem celé Galie. V roce 48 před n. l. byl poprvé prohlášen diktátorem, o dva roky později získal tento titul na deset let a roku 44 před n. l. natrvalo.

V letech 55-51 vedl války s Galy, během nichž uskutečnil dvě výpravy na germánské území za Rýn (55 a 53 před n. l.) a dvojí vylodění v Británii (55 a 54 před n. l.). V roce 52 před n. l. se vzbouřili proti římské nadvládě keltské kmeny pod vedením Vercingetoriga. Povstání bylo potlačeno až následujícího roku. Rozpor mezi ním a Pompeiem vyvrcholil v roce 49 před n. l., kdy Caesar v lednu překročil se svým vojskem říčku Rubico (tvořila hranici mezi Itálií a Galií Předalpskou). Občanská válka skončila až roku 45 před n. l., přesto již rok před tím Caesar oslavil v Římě čtyřnásobný triumf - nad Galií, Egyptem, Farnakem a numidským Iubou. Stal se tak faktickým samovládcem a oblíbencem římského lidu. Strach senátorů ze ztráty politického vlivu a obavy o osud republiky vedly ke spiknutí a k Caesarovu zavraždění v roce 44 před n. l.

Caesar se věnoval vedle své dráhy politika a vojáka mj. i činnosti literární. Jeho nejdůležitějším dílem jsou memoáry - Zápisky o válcegallské (Commentarii de Bello Gallico) a občanské. I když nejsou Zápisky dílem přísně historickým (značný subjektivismus a přejímání neověřených zpráv, zveličování vlastních zásluh), měly být de facto deníkem dokumentujícím Caesarovy postupy a pohnutky, mají i tak pro poznání historické situace nepopiratelný význam. V Zápiscích o válce gallské, rozdělených do VII knih, Caesar dokumentuje události z let 58-52 před n. l. (od doby kdy se stal na pětileté období správcem celé galské oblasti, až po povstání Vercingetoriga z galského kmene Arvernů). Při popisu válečných tažení a bitev se sporadicky zaměřil i na popis Galů a Germánů, území, jež obývali, způsobu života, kam zahrnul okrajově i zmínky o bozích, náboženských praktikách nebo představách o posmrtném životě.

Náboženství Galů (Zápisky o válce gallské, VI, 16-18) zpracoval Caesar z pohledu kultivovaného Římana (= „interpretatio romana”), a proto galské bohy hodnotil právě z této pozice. Uvádí, že Galové nejvíce ctili Mercuria (Merkura), pak Apollóna, Marta, Iova a z bohyň Minervu. Všichni Galové se podle jeho tvrzení považovali za potomky boha Dita. Caesar si váží zbožnosti Galů i úcty k bohům a zdůrazňuje význam druidského učení a postavení druidů v galské společnosti.

Z keltských kmenů žijících na území Galie uvádí Caesar např. tyto: Akvitány, Allobrogy, Ambivarety, Aremoriky, Arverny, Atrebaty, Aulerky, Belgy, Bellovaky, Bigerriony, Biturígy, Bóje, Ceutrony, Eburóny?, Eleutéky, Esuvie, Gabaly, Haeduy, Helvécie, Helvie, Kadurky, Karnuty, Katurígy, Leuky, Leváky, Lingony, Lusitágy, Mandúbie, Mediomatriky, Nantuáty, Parísie, Rédony, Rémy, Rutény, Santony, Sékvany, Sociáty, Tarusáty, Veliokassy, Vellávie, Viromanduy, Vokáty, Volky a další. Mnohé z nich daly jméno krajům, městům či například vodním tokům.

CAILLECH (ir., skot.) - „zastřená žena (žena s kapucí, v přeneseném slova smyslu ale také ta, o níž nikdo neví, kým je)”. Původně určitě jedna ze tří jevových forem (Velké) mateřské bohyně (dívka, žena, stařena), její zimní podoba (stařena). V lidovém podání se uchovala v Irsku i ve Skotsku jako stará ohyzdná babice nebo obryně, která se umí proměňovat v mladou krásnou dívku. Silné povědomí o existenci jejího kultu v Irsku potvrzuje řada zmínek v písemných pramenech.

Jednou z nejznámějších caillech je postava staré ženy z Bhérri („stará z Beare”) z hrabství Kerry a Cork na jihozápadě ostrova. Její příběh je zpracován v irské literatuře 8. a 9. století. Zachycuje ve své podstatě každoroční proměnu (Velké) mateřské bohyně, která se ze zimního stadia stařeny mění na jaře v mladou dívku. Sedmkrát po sobě se vždy jako mladá dívka provdala a své muže vždy pochovala jako starce. Množství sňatků je odrazem archetypálního rituálního sňatku, který bohyně uzavírala s vládcem či králem každoročně, vždy při své jarní proměně. Ten, kdo se nebál políbit nebo obejmout caillech, získával nejen vládu a moc, ale i ji, proměněnou v mladou krásnou dívku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Encyklopedie keltské mytologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.