© Éditions Gallimard, 2009

Translation © Šárka Belisová, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-906-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7462-027-0 (ePub)

ISBN 978-80-7462-053-9 (mobi)

POZNÁMKA

Slova, jež v první kapitole pronáší Jan Karski, pocházejí z jeho rozhovoru s Claudem Lanzmannem ve filmu Šoa.

Druhá kapitola shrnuje knihu Jana Karského Story of a Secret State (Příběh tajného státu, Emery Reeves, New York, 1944), jež vyšla v roce 1948 ve francouzském překladu pod názvem Histoire d’un État secret a jejíhož druhého francouzského vydání se v roce 2004 zhostilo nakladatelství Point de mire ve své řadě „Histoire“ pod názvem Mon témoignage devant le monde (Mé svědectví před světem).

Třetí kapitola je fikce. Opírá se o jisté prvky ze života Jana Karského, za něž vděčím mimo jiné četbě knihy E. Thomase Wooda a Stanisława M. Jankowského Karski, How One Man Tried to Stop the Holocaust (vydal John Wiley & Sons, New York, 1994). Avšak scény, věty a myšlenky, jež propůjčuji Janu Karskému, mají povahu fikce.

Kdo svědčí ve prospěch svědka?

Paul Celan

1.

Film Šoa od Clauda Lanzmanna. Na konci filmu se jeden muž pokouší promluvit, ale nedaří se mu to. Může mu být asi tak šedesát let a vyjadřuje se v angličtině. Je vysoký, hubený, na sobě má elegantní šedomodrý oblek. První slovo, jež vysloví, je „now“ (teď). Říká: „Vracím se o pětatřicet let zpátky.“ Vzápětí však zpanikaří, znovu se nadechne, rozhodí ruce a prohlásí: „Ne, nedokážu se k tomu vrátit… ne… ne…“ Vzlyká, zakrývá si tvář, vstane a okamžitě odchází. Jeho místo je prázdné, vidět jsou jen police plné knih, pohovka, pokojové květiny. Muž zmizel. Kamera ho hledá — stojí na konci chodby, skloněný nad umyvadlem, oplachuje si obličej. Zatímco se vrací na místo, objeví se na obrazovce jeho jméno: „JAN KARSKI (USA).“ A po něm, ve chvíli, kdy se opět posadí, ještě: „Bývalý kurýr polské exilové vlády.“ Má neobyčejně modré oči zalité slzami a vlhká ústa. „Už můžu,“ řekne. Začne mluvit v minulém čase, vyjadřuje se spisovně, jako kniha: „Někdy v polovině roku 1942 jsem se rozhodl znovu zhostit úkolu spojky mezi polským odbojem a polskou exilovou vládou v Londýně.“ Způsob, jakým uvedl své vyprávění, ho chrání před emocí — člověk si připadá jako na začátku Dantovy Božské komedie, ale i ve špionážním románu. Vysvětluje, že Židé ve Varšavě měli informace o jeho odjezdu do Londýna a že si s ním domluvili schůzku „mimo ghetto“. Hned je jasné, o čem bude hovořit — o varšavském ghettu. Říká, že byli dva — jeden představitel Bundu, tedy Židovské socialistické strany, druhý stál v čele sionistů. Neuvádí jména ani místo konání schůzky. Hovoří v krátkých přímých větách zasazených do ticha. Prozrazuje, že na tu schůzku nebyl připravený. Že vzhledem ke své práci žil v té době v Polsku v izolaci. Byl málo informovaný. V každém jeho slově přetrvává stopa zábrany, jež se ho zmocnila na začátku, když zmizel ze záběru. Dokonce by se řeklo, že mu ta slova brání v mluvení. Jan Karski nemůže zaujímat místo svědka, jež se mu připisuje, a přitom je zaujímá, ať chce, nebo nechce. Hlas se mu zlomil hned zkraje, protože to, co má na srdci, nelze sdělovat jinak než zlomeně. Jan Karski začne nanovo a opět použije slovo „now“ (teď): „Jak vám to mám teď vyprávět?“ Aby se přesvědčil, že je opravdu naživu, že je mimo dostřel, znovu upravuje svou první větu: „Nedokážu se vrátit zpátky.“ Tuto větu bude během rozhovoru opakovat často. „Nedokážu se vrátit ke svým vzpomínkám. Jsem tady. Dokonce ani teď nechci…“ Rád by se předem vyzbrojil proti vlastním slovům, proti tomu, co prozradí. Nechce se prostřednictvím svých slov ještě jednou vystavovat předmětu svého vyprávění; nechce to znovu prožít. Proto tolik trvá na odstupu: „Nebyl jsem odtamtud,“ prohlásí. „Netýkalo se mě to.“ Jan Karski říká, že mu oba muži popisovali, „co se děje Židům“. Opakuje, že o tom nevěděl. Vysvětlují mu, že Hitler se pustil do vyhlazování celého židovstva. Nejde jen o polské Židy, ale o Židy z celé Evropy. Konstatují, že Spojenci bojují za lidstvo, ale nesmějí zapomínat, že Židé v Polsku budou úplně vyvraždění. Ústa Jana Karského se stahují do grimasy a jeho ruce jako by úpěnlivě prosily, jako kdyby se v tom okamžiku sám identifikoval s oběma židovskými předáky, jako kdyby se do nich při své řeči vžíval. Přechází po místnosti a popisuje je: „Vypadali zdrceně.“ Říká, že „během rozhovoru se několikrát přestali ovládat“. Dočista jako on, Jan Karski, před kamerou Clauda Lanzmanna. Ale v roce 1942 s ním mluvili; seděl bez hnutí na židli a nekladl žádné otázky, jen poslouchal. O pětatřicet let později zase mluví on — opakuje, co mu oba židovští předáci sdělili. Všimli si jeho neinformovanosti, a jakmile jim slíbil, že jejich zprávu předá dál, začali mu podrobně líčit svou situaci. V tu chvíli se ho Claude Lanzmann zeptá, zda měl zprávy o tom, že v té době byla už většina varšavských Židů zavražděna. „Věděl jsem to, ale nic jsem neviděl.“ Dodává, že mu nikdo nic nevyprávěl. „Nikdy jsem tam nebyl,“ konstatuje. „Statistiky jsou jedna věc… Byly zabity statisíce Poláků, a taky Rusů, Srbů, Řeků, o tom jsme věděli. Taková byla statistika!“ Kdo to věděl? A co všechno se vědělo? „Vědělo se“ — ale kdo konkrétně? Jan Karski „věděl“, aniž by viděl — to znamená, že nevěděl nic. Neboť pokud to člověk nevidí, nejspíš ani nic neví, a přesně tohle bude vyprávět Jan Karski. Oba emisaři ho totiž vyzvali, aby se na vlastní oči přesvědčil, co se děje ve varšavském ghettu, a navrhli mu, že ho pozvou na jeho prohlídku. Lídr Bundu ho žádá, aby „ústně předal zprávu“ Spojencům. „Jsem si jistý, že budete působit věrohodněji, když jim rovnou řeknete: ,Viděl jsem to na vlastní oči.‘“ Kamera se přiblíží několikrát Janu Karskému až k obličeji. Jeho ústa hovoří, je slyšet jeho hlas, ale těmi, kdo vědí, jsou jeho oči. Je svědkem ten, kdo mluví? Především je jím ten, kdo viděl. Široce rozevřené oči Jana Karského na vás hledí ve velkém detailu filmu Šoa skrze čas. Viděly a teď se dívají na vás. Claude Lanzmann se ptá, zda oba muži zdůrazňovali zcela ojedinělý charakter toho, co se Židům právě dělo. Ano, potvrzuje Jan Karski, židovský problém podle nich neměl obdoby a nešlo ho srovnávat s polským nebo ruským problémem, ani žádným jiným: „Židovská situace nemá v dějinách obdoby,“ tohle mu oba muži řekli. A tak došli k závěru, že i reakce Spojenců by měla být bezprecedentní: „Pokud Spojenci nepřijmou taková opatření, jaká nemají obdoby, a to nezávisle na vojenské strategii, dojde k úplnému vyvraždění Židů.“ Je pochopitelné, že oba muži na Karském chtějí, aby uvědomil Spojence. Aby se stal jejich emisarem. Aby v Londýně podal svědectví o osudu Židů. Jan Karski to prohlásí s onou knižní obřadností, v níž jako by spatřoval ochranu: „A tak mi předali svá poselství.“ Angličtinou polského emigranta, mezinárodní angličtinou Jan Karski doslova prohlásí: „Then they gave me messages.“ V titulcích jsou jeho slova přeložena takto: „A tak mi předali svá poselství.“ Člověk by řekl: věta ze Starého Zákona — tomu, jejž si vyvolili, přicházejí andělé zvěstovat to, co musí slyšet, aby tu zprávu sám předal dál. Ve chvíli, kdy tuto větu vysloví, stává se Jan Karski poslem. „Then they gave me messages“. Množné číslo nelze přeslechnout — jsou tam různá poselství: „Nejprve pro vlády Spojenců“, „Pro polskou vládu“, „Pro prezidenta Polské republiky“, „Pro židovské funkcionáře z celého světa“, „Pro významné politické a intelektuální osobnosti“. Oslovte co možná nejvíc lidí, vyzývají Jana Karského, jak nejvíc budete schopen. Jan Karski neužívá pouze nepřímé řeči, předává slova obou mužů přímo, jako kdyby jeho ústy promlouvali oni. Již se nevyjadřuje v minulém čase, vyjevuje poselství a předává je Claudu Lanzmannovi. Když se rozhovoří, rázem ožije, zvedá pravou ruku, občas zavře sklopené oči, soustředí se. Své svědectví nepochybně odříkal nesčetněkrát, uběhlo pětatřicet let, to poselství už předal, ta slova, jež se mu dokola honila hlavou, musel pronést snad tisíckrát, a přesto zde zaznívají v podání Jana Karského tak, jak vyšla z úst obou mužů v polovině roku 1942, jsou vyslovena v přítomném čase, přesně tak, jako kdyby je říkali ti dva muži, a on, Jan Karski, někam zmizel. A počínaje tímto okamžikem se tvář Jana Karského z obrazovky ztratí. Od chvíle, kdy oznamuje, že ono poselství přetlumočí, se objevují záběry na sochu Svobody. Titulky hlásí: „NEW YORK“. Slyšíme hlas Jana Karského, jak říká: „Ta zpráva zněla: ,Hitlerovi se nesmí dovolit, aby pokračoval ve vyvražďování. Roli hraje každý den. Spojenci nemají právo přistupovat k téhle válce pouze z vojenského hlediska. Takhle sice válku vyhrají, ale nám to vítězství už nebude nic platné. My tuhle válku nepřežijeme!‘“ Tvůrce filmu Šoa si možná přeje, abychom to poselství slyšeli, aniž by naši pozornost odváděl člověk, který je předává, abychom tu zprávu slyšeli tak, jak byla vyslovena původně, jako kdyby nám ji svěřovali sami varšavští zástupci polských Židů, neboť Jan Karski to poselství sděluje Claudu Lanzmannovi, to znamená světu, stejně jako když je světu, to znamená Spojencům, sděloval v roce 1942 — předává je tak, jak se na posla patří, to znamená, že sám ustupuje do pozadí a nechává je zaznít přímo, v přítomnosti, jako kdyby vycházelo z úst obou varšavských židovských lídrů. A zatímco Jan Karski opakuje zprávu, již měl na žádost obou mužů jménem ghetta předat světu, zatímco ji neúnavně opakuje o pětatřicet let později s jakoby nedotčenou emocí, rozhodne se Claude Lanzmann ukázat na obrazovce symbol tohoto světa, k němuž Jan Karski promluvil, k němuž promlouvá a ještě bude promlouvat, samotný symbol svobodného světa, jeho emblém — sochu Svobody. Chce tím snad Claude Lanzmann pozdravit svobodu Jana Karského? Nebo naopak tím, že na obrazovce volně střídá hlas a obraz, smutně podtrhuje rozdíl mezi zmučenou Evropou, o níž mluví Jan Karski, a zářným symbolem „Svobody osvětlující svět“? Mezi utrpením evropských Židů, jež se vyjadřuje prostřednictvím hlasu Jana Karského, a tím, co Amerika reálně udělala pro záchranu evropských Židů? To zjistit nelze, avšak jak se věty Jana Karského postupně odvíjejí, kamera ustupuje dozadu a socha se vlivem zadního zoomu pozvolna zmenšuje natolik, že ze „Svobody osvětlující svět“ zbude nakonec už jen směšně malá soška, ztracená uprostřed vody, a když ji člověk vidí zdálky, tak vlastně ani neví, jestli stejně jako v Kafkově Americe spíš než pochodní nemává mečem. Hlas Jana Karského pokračuje v tlumočení poselství: „Přispěli jsme lidstvu. Jsme lidští. To, co se děje našemu lidu, nemá v dějinách obdoby.“ Do poselství určeného světu vkládá prosby, s nimiž se na něj obrátili oba židovští předáci, aby se stal jeho doručitelem: „Možná to otřese svědomím světa. Samozřejmě nemáme žádnou zemi. Ani vládu. Žádný hlas v radách národů. Proto se obracíme na lidi jako vy. Uděláte to? Splníte ten úkol?“ Jan Karski zlomeným hlasem několikrát opakuje: „Chápete? Chápete?“ („Do you understand?“), a my nevíme, zda opakuje otázku, již mu tehdy položili ti dva muži, nebo zda se sám netáže Clauda Lanzmanna. Neboť prostřednictvím hlasu Jana Karského, opakujícího, oč byl požádán před pětatřiceti lety, jako by ty věty směřovaly na nás, kdo sledujeme film Šoa: „Uděláte to?“ Věty Jana Karského přicházejí zdálky, jakoby ztracené v čase, odsouzené k beznadějnému opakování. „Otřáslo“ totiž jeho poselství opravdu, jak říká, „svědomím světa“? Ti dva muži, kteří Janu Karskému v roce 1942 říkají: „Možná to otřese svědomím světa“, neměli nic než to, chytali se téhle naděje. Lze však „svědomím světa“ otřást? Má to, co nazýváme světem, vůbec nějaké svědomí? Mělo ho někdy? Když posloucháme Karského hlas na tomto místě filmu, tak víme, že nikoli. Šedesát let po osvobození koncentračních táborů ve střední Evropě víme, že otřást svědomím světa nelze, že jím nikdy nic neotřese, protože svědomí světa neexistuje, svět nemá svědomí, a nepochybně už neexistuje ani samotná idea světa. „Rádi bychom dosáhli,“ pokračuje, „oficiálního prohlášení spojeneckých národů stanovujícího, že vyhlazování Židů tvoří zvláštní kapitolu, jež jde nad rámec jejich vojenské strategie, jejímž cílem je dosažení vítězství.“ A když slyšíme hlas Jana Karského, jak přednáší žádost židovských předáků varšavského ghetta, stejně jako ji přednesl před pětatřiceti lety v Londýně a v Americe, tak samozřejmě víme, že se žádné oficiální prohlášení týkající se vyhlazení Židů nekonalo. „Ať spojenecké národy bez otálení veřejně prohlásí, že tento problém považují za svůj, že ho začleňují do své úhrnné strategie v této válce. Že jejich cílem není pouze porážka Německa, ale i záchrana toho, co zbývá z židovského národa.“ Samozřejmě víme, že spojenecké národy nic neprohlásily, nic nikam nezačlenily a nezachránily nic z toho, co z židovského národa zbylo nejen v roce 1942, ale ani v roce 1943, ani v roce 1944. „Až bude toto prohlášení zveřejněno, ať Spojenci bombardují Německo.“ Proč by Spojenci, ptají se oba židovští lídři ústy Jana Karského, neshodili miliony letáků, z nichž by se Němci dozvěděli, co jejich vláda Židům provedla? Kdyby ani potom německý národ neukázal, že se snaží změnit politiku své vlády, musel by se zodpovídat ze své viny na spáchaných zločinech, říkají. Pokud takovou snahu najevo nedá, budou v Německu bombardovány a zničeny některé cíle jako odveta za zločiny spáchané na Židech. Nechť se před takovými bombardováními i po nich Němci dozvědí, že k nim dochází a bude docházet, protože v Polsku jsou vyhlazováni Židé. „Oni to mohou udělat!“ říkají. „Ano, mohou!“ Karského hlas je tak prosebný, že není jasné, zda se neidentifikuje s úpěnlivými prosbami, s nimiž se na něj zástupci Židů ten den obrátili, když souhlasil, že se stane poslem Židů varšavského ghetta, nebo zda dnes neopakuje jejich supliku z hluboké lítosti nad tím, že nebyla vyslyšena. Tvář Jana Karského stále ještě nevidíme. Kamera Clauda Lanzmanna zabírá New York z oken jakéhosi bytu. Je to byt, z něhož byla předtím natáčena socha Svobody — vidíme pracovní stůl s papíry a telefonem, pokojové květiny, židli. Možná je to pracovna Jana Karského, protože na obrazovce se na začátku rozhovoru objevil nápis „JAN KARSKI (USA)“. Jan Karski v jednu chvíli řekne: „Šestadvacet let jsem působil jako profesor a o židovském problému jsem se svými studenty nikdy nemluvil.“ Jan Karski je Polák, vyjadřuje se v angličtině, učil na jedné americké univerzitě, možná v New Yorku, tady, nedaleko téhle pracovny, jež nejspíš patří jemu. Claude Lanzmann filmuje přes okna pracovny newyorské věže; vidíme Dvojčata, brooklynský most, objevuje se americká vlajka, na spodní části obrazovky se vyjímá slovo „WASHINGTON“. Vidíme Bílý dům a poté zakroužíme kolem Kapitolu, natáčeného z vozu. Kontrast mezi strašnými větami, jež vyslovil Jan Karski, a obrazem nepohnuté monumentality americké demokracie ještě víc vyvolává představu vzdálenosti, nedorozumění, dialogu hluchých. Kdo to poselství slyšel? Kdo je opravdu vyslechl? Je možné, že se nic neudělalo? To Jan Karski neříká. V šedi a dýmu továren se náhle objeví slovo „RUHR“ (Porúří). To už nejsou zahrady a fontány americké administrativy, ale německá metalurgie, železniční a silniční sítě, všechna ta syrovost vysokých pecí, komínů, plamenů, a jméno „THYSSEN“ na lávce a ještě na frontonu jedné továrny. Karského hlas vyslovuje druhé poselství. To první bylo určené spojeneckým národům. Druhé je pro polskou exilovou vládu v Londýně. V něm se říká, že se něco stane. Že o tom mluví Židé ve varšavském ghettu, zejména ti mladí. Chtějí bojovat. Mluví o vyhlášení války třetí říši: „Bude to nevídaná válka v dějinách,“ praví se v poselství. „Taková válka tady nikdy nebyla. Chtějí zemřít se zbraní v ruce. Takovou smrt jim nemůžeme odepřít.“ Jak Karski odříkává poselství a zároveň poznamenává, že tehdy neměl tušení o založení Židovské bojové organizace. Upřesňuje, že ti dva muži mu o ní neřekli. Zpráva je určena tomu, jejž nazývají „hlavním velitelem“, to znamená hlavnímu představiteli polské vlády v Londýně, generálu Sikorskému. Cílem je generála Sikorského přesvědčit, aby Židé dostali zbraně: „K něčemu dojde,“ opakují oba muži prostřednictvím hlasu Jana Karského. „Obrátili jsme se na velitele Zemské armády, polského ozbrojeného odboje. Naše žádost byla zamítnuta. Nelze jim upírat zbraně, když jsou k dispozici, a my víme, že je máte.“ Třetí poselství se obracelo k židovským předákům na celém světě: „Řekněte jim tohle: jsou židovští vůdci. Jejich lid umírá. Už žádní Židé nebudou. Tak k čemu pak budou vůdci! Ať obsadí ministerstva v Londýně nebo jinde, ať žádají činy. Ať demonstrují v ulicích. Ať drží hladovku a zemřou hladem a žízní. Ať zemřou. Před zraky celého lidstva!“ A přitom opakují: „To možná otřese svědomím světa!“ V okamžiku, kdy začal Jan Karski odříkávat třetí poselství, se na obrazovce objevila slova: „OSVĚTIM-BIRKENAU“. Strom s odumřelými větvemi, našedlá zem, směs travin a hromada špatné hlíny u kamenné zídky. Kamera postupuje blíž — ale hlína to není, jsou to lžíce, nakupení lžic a vidliček. Pak hromada bot. Poté zubní kartáčky, misky na polévku, misky na pití, cosi jako nitě nebo zacuchané vlasy. Jan Karski za oba židovské předáky právě prohlásil: „I my dva zemřeme. Nesnažíme se utéct, zůstáváme tady.“ Přednáší třetí poselství, zatímco defilují obrazy předmětů nakupených v hromadách v Osvětimi-Birkenau, a jeho hlas nakonec zaburácí: „Možná to otřese svědomím světa!“ Na obrazovce se znovu objevuje Jan Karski. Má stejně distingované chování, ale rysy mu brázdí únava. Má sklopené oči. Nadlouho se rozhostí mlčení. Claude Lanzmann to ticho natáčí. Ani on nic neříká. Jan Karski se opět ujímá slova: svěřuje Claudu Lanzmannovi, že z obou židovských předáků měl blíž k tomu socialistovi — bundistovi. „Nejspíš kvůli jeho vystupování. Svou přímostí, důstojností, ušlechtilými gesty připomínal polského aristokrata.“ Tato charakteristika do písmene odpovídá portrétu samotného Karského. U tohoto muže totiž od samého začátku bije do očí uhlazenost — ublížená uhlazenost. Do jeho gestikulace se vpisuje čas. Naopak životní zkoušky, jimiž si prošel, lze neomylně vyčíst z nervozity rukou. Z jeho jasného pohledu vyzařuje obrovská síla — jakási chladná inteligence, rozhodnost člověka navyklého mlčet a žít v utajení. Radikálnost „agenta odboje“, již změkčuje cosi vlahého. Výzva ve výrazu štvané zvěře. Je schopen se rozplakat a dokonce zhroutit jako na začátku rozhovoru, avšak jeho citlivost má v sobě noblesu — neupadá do sentimentality. Vypráví, že bundista, ten z obou mužů, vůči němuž cítil spřízněnost, přišel s nápadem zorganizovat pro něj „prohlídku ghetta“. Tento muž Karského nazývá „panem Witoldem“. Dá se předpokládat, že v té době byl pod tímto jménem znám v polském odboji. „Pane Witolde, znám Západ. Budete jednat s Angličany, přednesete jim tu zprávu ústně. Jsem si jistý, že budete působit přesvědčivěji, když jim řeknete: ,Viděl jsem to na vlastní oči.‘“ Ptá se ho, zda by byl ochoten navštívit ghetto, a ujišťuje ho, že osobně dohlédne na jeho bezpečnost. Jan Karski se opět odmlčí. V téže chvíli jako nápis „VARŠAVA“ se na obrazovce objevují obrázky města. Vypadá jako mrtvé — přízračné město. Že by to bylo ghetto? Není tam nic. Nacházíme se uprostřed města, v centru Varšavy, a přitom ulice jako by byly srovnané se zemí. Budovy vypadají prázdné, nehybné, pusté. Hlas Jana Karského pokračuje ve vyprávění, zatímco kamera pomalu filmuje nezastavěné prostory, zborcené fasády, opuštěné domy: „Znovu jsme se setkali o pár dní později. Varšavské ghetto už v té době nemělo stejné hranice jako do července 1942.“ Kamera se přibližuje k jednomu domu, na němž visí cedule s nápisem „Ul. Nowolipki č. 40“. „Ul“ je zkratka polského slova ulica. „Byl tam jeden dům… Zadní částí těsně přiléhal k hradební zdi,“ vypráví Karski. „Fasádu měl tedy z árijské strany. Pod stavbou vedl tunel — bez nejmenších potíží jsme jím prošli.“ Dozvídáme se, že u předáka Bundu, „polského aristokrata“, jak ho nazývá, nastala proměna. „Zlomil se v pase, byl ohnutý jako Žid z ghetta, jako kdyby tam žil odjakživa.“ Na plátně vidíme průchod mezi dvěma budovami. Kamera se jím pouští vpřed. Tunel ústí do úzkého temného vnitřního dvorku se sklepním vchodem. Je tam otvor, který vede na velký nezastavěný pozemek zarostlý rezavým plevelem, ohraničený starými domy, přepážkami zřícených budov a cihlovými zdmi. Poté se opět objeví Jan Karski a velmi klidně hovoří o svém průvodci. „Šli jsme ulicemi. On kráčel po mém levém boku. Moc jsme toho nenamluvili…“ Od této chvíle se ocitáme v samotném jádru Karského vyprávění. Vše řečené předtím bylo pouhou předmluvou. Opravdové poselství, jež má Karski předat, není volání o mezinárodní pomoc, které se kvůli nim naučil zpaměti, ani požadavky Židů ghetta, týkající se získání zbraní — to, co tvoří skutečné poselství, není zformulováno do slov, nechtěli po něm, aby se naučil nazpaměť konkrétní slova, bude si je muset najít sám, aby řekl, co viděl. Vzpomínáme si na Karského váhání na začátku rozhovoru, nemožnost překonat hranici paměti, jako kdyby přítomný život a hroznou minulost, k níž se mu nedařilo vrátit, odděloval jakýsi předěl. „Ne, nedokážu se vrátit… ne… ne…“ Od prvních slov rozhovoru zůstával zablokovaný — nechtěl se vracet dovnitř ghetta ani pouhými slovy; už nenacházel slova; zůstával na prahu. „Tam,“ řekl, aby označil ghetto, „jsem nedostal žádný výklad. Nikdy předtím jsem tam nebyl…“ A tak ve chvíli vstupu do míst, kde mu ztuhla řeč, Jan Karski režiséra varuje: „Tak co? Chcete, abych vyprávěl?“ Tou otázkou se ve skutečnosti neobrací na Clauda Lanzmanna. Snaží se její pomocí získat čas, připravit se, možná také přichystat půdu pro efekt. Pak řekne: „Well.“ (Dobrá.) Nastal čas, musí se zhostit svého úkolu. Je na něm vidět, že by to raději nedělal. Je na pokraji zhroucení, zvedá ruku, aby si jí zakryl tvář, polkne slinu, stáhne se mu hrdlo, máme dojem, že se zhroutí, ale vtom už se vrhá do vyprávění: „Naked bodies on the street!“ (Na ulici nahá těla.) Ta věta z něj vypadla jakoby v návalu křeči. Bez slovesa, jako hrubý obraz. Dokonce i bez popisu míst. Jsme do ghetta přímo vrženi, lapeni těmi těly. Claude Lanzmann ho okamžitě přerušuje: „Mrtvoly?“ Jan Karski odpoví, aniž na něj pohlédne: „Mrtvoly.“ Pokračuje ve vyprávění s očima upřenýma do prázdna, téměř vytřeštěnýma, jako kdyby měl ty obrazy znovu před sebou a nechtěl je ztratit. Vypráví, že se svého průvodce zeptal, proč jsou ta nahá těla tady, na ulici. A průvodce odpovídá: „Je to problém — když zemře Žid a rodina si přeje pohřeb, musí zaplatit poplatek. Tak se mrtví vyhazují na ulici.“ „Nemohou zaplatit?“ zajímá se Claude Lanzmann. „Ne,“ odpoví Jan Karski, „nemají čím.“ Upřesňuje, že se to dozvěděl od svého průvodce, každý kus hadru je potřeba, takže šaty si nechávají pro živé. „Women, with their babies…,“ ta věta vylétla Janu Karskému z úst jako další křeč. „Ženy s nemluvňaty, kojí je na veřejnosti, ale nemají žádné… prsy…, jsou dočista ploché.“ Jan Karski říká, co se kolem něj děje, co se mu odvíjí před očima: „Ty děti se na vás dívají šílenýma očima,“ vydechne. Mrtvoly, hubené ženy, šílené děti, to je ghetto. Tohle viděl Jan Karski okamžitě. Tohle říká. Nyní hovoří v přítomném čase, od toho, o čem mluví, už nemá žádný odstup. Nechtěl se vracet zpátky, avšak aniž to chtěl, vrátil se, je „tam“, v ghettu. Když si vybavuje nemluvňata s šílenýma očima, zvedá dlaně a pokládá si je na čelo. Opět vypadá, že omdlí. Claude Lanzmann ho vrací do současnosti, pokládá mu otázku, zřejmě podivně formulovanou, protože Jan Karski nechápe: „Did it look like a complete strange world? — What?“ Claude Lanzmann se snaží svou otázku přetvořit, přesto nelze zjistit, zda anglicky říká „Another world?“ nebo „Was it a World?“ Překlad v titulcích zní: „Jiný svět?“ Jan Karski ho opravuje: „To nebyl svět.“ A dodává: „To nebylo lidstvo.“ Následuje dlouhotrvající ticho, Jan Karski už se ani nepohne, teď má „šílené oči“ on. Nemilosrdně pokračuje v popisu: „Street full. Full.“ (Plné ulice. Plné.) Říká, že na ulici se každý pokouší směnit své hubené statky, každý chce prodat, co má: „Tři cibule,“ říká. „Dvě cibule. Několik sušenek. Každý něco prodává. Každý žebrá. Všude jen pláč. A hlad.“ Z vět Jana Karského se vytratil dech. Jsou kratičké, jedno slovo, dvě slova, víc ne. Před chvílí pomalu pronášel se zřetelnou výslovností dlouhé tirády, které mu oba muži nařídili předat dál. Teď už je jeho řeč bez života, nesnaží se přesvědčovat ani vysvětlovat, nikomu nedokáže pomoci. Na chudé obrazy se zavěšují chudá slova: cibule, sušenky, oči, prsy. Ta slova nezachraňují — Jan Karski má opět před očima svou cestu ghettem, avšak děti, které viděl, „ty hrozné děti,“ říká, „děti, které běhají úplně samy, a jiné, co sedí u matek“, jsou mrtvé. Jan Karski opakuje: „Tohle není lidstvo.“ Pokouší se říct, co to vlastně bylo, a hledá slova: „Bylo to něco jako… jako… peklo.“ I to poslední zní chudě: „peklo“, slovo téměř konvenční, jež se mu namanulo z nedostatku nějakého lepšího, protože Jan Karski jiné nenachází, a když nic neřekne, když mu žádné nepřijde na pomoc, zasekne se tady, v téhle absenci slova, začne se dusit. Jan Karski se znovu pouští do vyprávění, věty se prodlužují, jsou v minulém čase: „Teď,“ pokračuje, „tou částí ghetta, vnitřním ghettem, procházeli němečtí důstojníci. Měli po službě a důstojníci gestapa si krátili cestu přes ghetto.“ Ten obraz se mu pak ihned vrací a s ním i přítomnost, hrůzná přítomnost, Janu Karskému se ústa stáhnou do šklebu, když říká: „Němci v uniformách se blíží… Ticho! Všichni ztuhnou strachy. Nikdo se ani nepohne, ani necekne. Nic. Němci s výrazem pohrdání!“ A aby ten despekt Němců při pohledu na Židy z ghetta nějak vyjádřil, tváří se při těch dvou větách jako oni, prohlašuje, jako kdyby byl jedním z nich: „Tak tady je máme, ty špinavé podlidi! Vždyť to ani nejsou lidské bytosti.“ Pak náhle nastane panika. Jak Karski říká, že z ulice, v níž se nacházejí, Židé kamsi prchají. On a jeho průvodce skokem zapadnou do nějakého domu. Průvodce zašeptá: „Dveře! Otevřete dveře! Otevřete!“ Oba vtrhnou dovnitř, jakási žena jim otevře, vrhají se k oknům. Průvodce ženu uklidňuje: „Neboj se, jsme Židé!“ Strká Karského k oknu. „Dívejte se! Dívejte se!“ Obraz před očima bliká, přerývaně se vynořuje. Jan Karski popisuje Němce takto: „Dva chlapci. Milé tváře. Hitlerjugend. V uniformě.“ Ve větách Jana Karského jsou oba němečtí hoši zachyceni v minulosti, Židé v přítomnosti. „Kráčeli,“ říká Jan Karski. „Při každém jejich kroku Židé mizí, prchají. Oni se bavili.“ Náhle jeden z nich zvedne ruku a bezmyšlenkovitě ji položí na kapsu. Jan Karski udělá gesto, jako by tasil zbraň a ve tváři je celý bledý. Zatváří se skoro dětsky, jako kdyby střílel. Vyhrkne: „Výstřely! Zvuk tříštícího se skla. Řev…“, jako kdyby četl scénické poznámky. Současně ty zvuky neobratně napodobí ústy. Tvář má bílou. Chvěje se. Říká, že mladý Němec blahopřeje tomu, co vystřelil, poté odcházejí. „Strnul jsem,“ konstatuje Jan Karski. A při vyslovení toho slova strne, jeho strnutí stále ještě trvá. To, čeho se Jan Karski obával na začátku rozhovoru, bylo právě tohle — strnulost hrůzou, již zažil toho podzimního dne roku 1942 ve varšavském ghettu, v kontaktu se smrtí. Nechtěl to znovu prožít, a opět to znovu prožívá. A právě v tomto okamžiku, kdy posloucháme Jana Karského, už ani nemáme pocit, že hlas vychází z těla — naopak, z hlasu Jana Karského vychází jeho tělo, ten hlas jako by ho odhaloval jemu samotnému; konečně je tím, k němuž se mu na začátku rozhovoru nedařilo připojit — nikoli někdo jiný, ale ten člověk uvnitř něho, který se navzájem doplňuje se samotným tajemstvím řeči — svědek. Co dělá z člověka svědka? Utrpení? Spíš řeč, užívání řeči. Neboť během rozhovoru, tak, jak mluvil, se v řeči Jana Karského objevilo cosi dalšího, onen bod úzkosti, od něhož si pravda nachází svůj vlastní jazyk a kde si jazyk nachází svou pravdu, kde slova už nejsou šat, ale samo tělo, s nímž se shodují. Jan Karski v tom okamžiku říká, že ho ta židovská žena bere do náruče. Vzlyká, když to vypráví, prý nejspíš pochopila, že není Žid: „Odejděte, odejděte odsud, tohle není nic pro vás. Odejděte.“ Ve vyprávění pokračuje opět v minulém čase, k němuž se uchyluje, když chce mít od obrazu odstup: „Vyšli jsme z toho domu. Vyšli jsme z ghetta.“ Divák si vybaví, že tímhle způsobem před chvílí líčil svůj vstup do ghetta: „Prošli jsme bez nejmenších potíží.“ Takto uzavírá svůj pobyt v „pekle“, jak říká. Vyprávění přesto nekončí, průvodce Jana Karského upozorňuje: „Neviděl jste všechno. Nechtěl byste se vrátit? Doprovodil bych vás. Chci, abyste viděl všechno.“ Jak Karski souhlasí. O své druhé návštěvě se rozhovoří vzápětí, nezastavuje se — navazuje v jednom sledu. V ghettu byl dvakrát, ale obě návštěvy tvoří v jeho paměti jedinou sekvenci, jádro emocí. Se zvlhlýma očima pokračuje: „Vrátili jsme se tam následujícího dne. Stejný dům, stejná cesta.“ Říká, že tentokrát už nebyl v takovém šoku a citlivě vnímal jiné věci jako třeba smrad: „Stink,“ říká. To slovo několikrát zopakuje, přiznává, že se tam nedalo dýchat. Jeho věty jsou kratičké, redukují se na jediné slovo: „Rozruch. Napětí. Šílenství.“ Po tváři mu stéká slza. „Bylo to na náměstí Muranowského,“ upřesňuje. Jan Karski si všímá dětí, které si hrají s hadříky. Průvodce mu říká: „Vidíte, hrají si. Život jde dál.“ Jan Karski tvrdí, že si nehrají, že dělají, jako by si hrály. Claude Lanzmann se zajímá, jestli tam byly stromy. „Rachitické,“ odpoví Karski. Vypráví, že on a jeho průvodce šli asi hodinu a s nikým nepromluvili. Občas se průvodce zastavil: „Podívejte se na toho Žida!“ Na ulici stojí nehybně muž. Jan Karski ztuhne, a abychom si to lépe představili, sám zaujme strnulý postoj s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima — „strnul“ přesně tak, jak to řekl před chvílí. Není mrtvý? Ne, průvodce říká, že je živý. „Pane Witolde, zapamatujte si to! On umírá. Právě teď. Podívejte se na něj! Řekněte jim to tam! Vy jste to viděl. Nezapomeňte!“ Pokračují v chůzi, možná hodinu. Občas mu průvodce ukáže nějakého muže nebo ženu a požádá ho, aby si vzpomněl. Naléhá: „Vzpomeňte si, vzpomeňte si.“ Jan Karski se několikrát zeptá, co je s nimi, a průvodce pokaždé odpoví, že umírají. Jan Karski už nepopisuje nic, jeho vyprávění se drolí, jako kdyby se uvnitř jeho slov rozšiřovala poušť. Říká, že pokračovali v chůzi, a on už nemohl dál. Jako by se dostal na hranici: „Vyveďte mě odtud,“ požádá pak. Už své věty nedokončuje, zajíká se: „Byl jsem z toho nemocný. Nemohl jsem… Dokonce ani teď nechci…“ Znovu se snaží oprostit od toho, co viděl: „Chápu, co děláte. Jsem tady. Nevracím se ke vzpomínkám.“ To, co se děje mužům a ženám, jež potkal v ghettu, je stejně nesnesitelné jako nepochopitelné: „Bylo mi řečeno, že jsou to lidské bytosti. Ale oni se lidským bytostem nepodobali.“ Na tomto neřešitelném rozporu svědectví Jana Karského končí. Protiklad živých a mrtvých nestačí na to, aby podal zprávu o tom, co viděl, na to, aby to vypověděl, neexistují slova. Proto Jan Karski opakuje, co už Claudu Lanzmannovi řekl: „To nebyl svět. To nebylo lidstvo.“ Lidské bytosti, které už nevypadají jako živé, a přitom nejsou mrtvé — co je to? Jan Karski už nedokáže pokračovat, a přesto podal zprávu, říká, pověděl, co viděl. Na konci se Jan Karski vyjadřuje pouze negativními větami: „Nepatřil jsem do něj. K tomu jsem já nepatřil. Nic takového jsem neviděl. O něčem takovém nikdy nikdo nenapsal. Žádnou takovou hru jsem neviděl, žádný film!“ Společně s průvodcem vycházejí z ghetta, obejmou se a popřejí si navzájem hodně štěstí. Poslední slova Jana Karského jsou: „Už jsem ho víckrát neviděl.“ Zmlkne stejně náhle, jako když svého průvodce požádal, aby ho vyvedl z ghetta. Zvedá se mu hruď, dlouze si vydechne, jako kdyby ho to stálo velkou námahu. Je vyčerpaný, zírá do prázdna. V koutku úst se mu objeví nervový tik.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajný posel Jan Karski.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.