LETEM
ČESKÝM MUZIKANTSKÝM
SVĚTEM

Jan Šula

Ústí nad Orlicí 2012

Jan Šula

Letem českým muzikantským světem

Ilustrace: Radek Steska

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák

© Jan Šula, 2012

© Illustrations Radek Steska, 2012

epub: ISBN 978-80-7405-250-7

mobi: ISBN 978-80-7405-253-8

„V hudbě život Čechů.“

Bedřich Smetana

Bedřich Smetana

Na úvod …

Nosit dříví do lesa se většinou nevyplácí. Jsem si tohoto nebezpečí vědom. Vždyť kolik nejrůznějších medailonků, autoportrétů, životopisů či dokonce vědeckých článků a studií o nejrůznějších muzikantech bylo už sepsáno. Teď se do onoho pomyslného lesa chystám se svými doufám jemně „otesanými polínky“ vstoupit i já.

Co mě k tomu vedlo? Zejména snaha přiblížit co nejširší veřejnosti populární, nenáročnou, čtivou a hravou formou naše nejvýznamnější hudební osobnosti (skladatele, instrumentální sólisty, zpěváky, dirigenty, hudební pedagogy) tak, aby se nejdůležitější a nejzákladnější poznatky o jejich životě, díle i době, ve které tvořili, dostaly ještě více do obecného povědomí. Myslím, že v tomto směru mnohým z nich ještě dost dlužíme.

Protože si ale knihu v žádném případě nepředstavuji jako „suchý výčet akademických faktů“, zvýrazní její populární formu i originální ilustrace v podobě kreslených vtipů a karikatur na téma svět hudby, muzikantů, orchestru a hudebních nástrojů. Jejich autorem je známý zlínský kreslíř a ilustrátor Radek Steska.

Jestli naše snaha představit některé z českých muzikantů trošičku jinak, po svém, nebyla zbytečná a marná, posoudíte nejlépe vy sami.

JAN ŠULA

Koho jednotlivé symboly představují:

skladatel:

dirigent:

instrumentální sólista:

zpěvák, zpěvačka:

hudební pedagog:

Adam Václav Michna z Otradovic

asi 1600–1676

Jakmile se ohlásí první podzimní dny, s hrůzou vyčkávám, kdy na nás opět zaútočí Vánoce. Každý rok je to o trošičku dřív. Bývaly – vzpomínáte – blažené časy, kdy veškeré sdělovací prostředky připomínaly blížící se svátky až někdy v polovině prosince. Myslím, že to tak úplně stačí. Netřeba nikoho děsit dřív, než je to bezpodmínečně nutné. Vánoce jako takové totiž pro spoustu lidí už dávno nebývají svátky všeobecného klidu a míru. Právě naopak. Dokážou být mnohdy i mimořádně smutné a stresující.

O něčem docela jiném bývá naopak doba adventu, kdy se věřící lidé tichým, vnitřním rozjímáním připravují uprostřed všeho světského shonu na příchod Páně. Její duchovní rozměr nemá naštěstí s konzumně pojatou přípravou vánočních svátků zhola nic společného.

Co tím myslím? Není nic nevkusnějšího, když vám někdy na konci listopadu v supermarketu při zcela běžném nákupu rohlíků, másla, mléka nebo zubní pasty místní rozhlas až do omrzení (či spíše zbláznění) v pravidelných intervalech přináší čerstvé noviny o tom, že všichni, jak jsme tady – obtěžkáni víkendovým nákupem – spolu půjdeme do Betléma, protože se tam (už!?) narodil Kristus Pán a někde okolo pasou ovce Valaši.

Polekáni těmito poplašnými zprávami prcháte domů, abyste cestou naráželi na osvětlené, „svátečně“ vyzdobené výkladní skříně obchodů. Z nich se na vás zubí vánoční stromečky ověšené řetězy, báněmi a nejrůznějšími více či méně kýčovitými svíčičkami. Aby toho nebylo málo, vzápětí pak udiveně zjistíte, že město pro blaho svých občanů opět o něco dřív než loni nejroztodivnějšími světelnými ozdobami připravilo na Vánoce, které budou ostatně až za měsíc, náměstí a přilehlé ulice.

Když už si naivně myslíte, že nemůže být hůř, spustí se na vás z pouličních tlampačů a amplionů další várka koled. Vše nakonec vyvrcholí optimistickým songem o tom, že Vánoce, Vánoce přicházejí a že jakýsi strejda z jakési rodiny opět po roce housle popadne. To už to popadne i vás. S bezmocí a vztekem konstatujete, že veškeré kouzlo Vánoc, které mají teprve za několik týdnů přijít, je neodvolatelně pryč.

Možná si nevěřícně ťukáte na čelo, jak toto hořekování, které se mnou třeba ani nesdílíte, souvisí s osobností Adama Václava Michny z Otradovic. Pokusím se o vysvětlení. Mezi všemi těmi vánočními koledami a písněmi, které snad už od poloviny listopadu proti své vůli slýcháváme a které proto o skutečných Vánocích už ani slyšet nechceme, bývá i nádherná Michnova píseň Chtíc aby spal. Necitlivost k jejímu skutečnému poselství a všudypřítomnost vánočního konzumu postihuje bohužel i ji. Je to obrovská škoda, protože o takovou „popularizaci“ svého díla by Michna určitě ani za mák nestál. Sám žil v době, kdy prožívání Vánoc jinak než v duchovní rovině by nikoho ani omylem nenapadlo.

Omlouvám se za lamentace, jimiž vás hned na začátku knihy zavaluji. Již se to nestane. Je možné, že některá má tvrzení nebyla vždy úplně korektní. Určitá míra nadsázky upozorní ale na určitý problém nejlíp. Je mi jen prostě a jednoduše líto, když se tak čistá a nevinná dílka, jakými vánoční koledy bezesporu jsou, takovým způsobem ve jménu výdělku a konzumu zneužívají.

Nechme toho a pojďme se raději věnovat Adamu Michnovi. Už dopředu vám musím prozradit, že přehršlí informací o jeho osobním životě vás rozhodně nezavalím. Důvodem ovšem není moje lakota a škudlivost. Na to, že se Michna dožil poměrně požehnaného věku, je jich prostě jako šafránu.

Na svět tento barokní skladatel a básník přišel zřejmě roku 1600. Stalo se tak v Jindřichově Hradci. Zatímco přesné datum Michnova narození nám už asi navždy zůstane utajeno, s určitostí naopak víme, že starobylá vladycká rodina Michnů se v tomto půvabném městě nad Nežárkou usadila už někdy na počátku 16. století. Michnův tatínek i dědeček patřili k vyhlášeným jindřichohradeckým hudebníkům. Oba znamenitě hráli na varhany (mezi ostatními příbuznými nalezneme ale i vynikající trubače) a svou lásku k hudbě a tomuto královskému nástroji předávali i malému Adamovi.

Další strohá informace vypovídá o tom, že dospívající chlapec studoval na místní jezuitské koleji. Jelikož jezuité ve svém dokonale propracovaném školském systému kladli důraz na získání co nejširšího vzdělání, mohli si jednotliví posluchači podle svých zálib a zaměření vybírat mezi nejrozmanitějšími studijními obory. Adam Michna zvolil studium gramatiky, syntaxu a poetiky. Souběžně s tím však nezapomínal ani na svou milovanou muziku.

Ostrým střihem se dostáváme až do roku 1633. Tehdy je Adam Michna jmenován varhaníkem chrámu Nanebevzetí Panny Marie, coby vážený člen působí v jindřichohradeckém literátském bratrstvu a jako návdavkem vyučuje hudbě a zpěvu. Protože navíc nepostrádal ani podnikatelského ducha, na chléb svůj vezdejší si přivydělával i jako majitel vyhlášeného městského šenku. Určitě čepoval pivo jako křen a v jeho víně byla ta nejčistší pravda. Sečteno, podtrženo – ve všech těchto aktivitách se Michna pohyboval jako ryba ve vodě, a tak není divu, že se během několika let stává v Jindřichově Hradci váženým a k tomu i velice zámožným měšťanem.

Někdy v té době se Adam Michna žení. Jeho finanční situace je ve všech směrech růžová, a tak růžovou budoucnost může nabídnout i své nastávající. Kupodivu ani probíhající třicetiletá válka se všemi svými hrůzami na jeho majetku nic neubrala. Naopak. Během ní a zejména po ní Michnovo jmění jenom vzkvétá. Protože ale život ve své spravedlnosti na pomyslných vahách vyrovnává dobro i zlo, políčil si v rámci oné rovnováhy i na milého Michnu. Kmotřička smrt zaúřadovala a odvedla si s sebou jeho ženu. Milosrdný čas ale stejně všechny rány zahladí a poněvadž není dobré být člověku samotnému, Michna do toho „praštil“ podruhé. Zesnulou Zuzanu nahradila Terezie Kateřina, která se pak o svého manžela starala až do konce jeho života.

Adama Michnu z Otradovic řadíme k nejvýznamnějším českým barokním skladatelům a básníkům. Je autorem tří sbírek písní na vlastní básnické texty. Jestliže Česká mariánská muzika a Svatoroční muzika připomínají spíše tradiční kancionály, oslavují světce a jednotlivé církevní svátky, sbírka Loutna česká zdůrazňuje naopak fyzickou krásu nejrůznějších biblických postav. Jejich téměř světské vidění a chápání je zde naprosto zřetelné.

Ve všech Michnových písních nalézáme nevtíravou prostotu, obyčejnost, líbeznost i jakousi blíže nedefinovatelnou melancholičnost. Tím se ideálně blíží skutečným lidovým písním. Však také mnohé z nich (například již zmiňovaná Chtíc aby spal nebo Nebeští kavalérové) v tom nejlepším slova smyslu zlidověly. Člověk při jejich poslechu nebo zpěvu cítí nefalšovanou pohodu, klid a opravdovou vnitřní harmonii. Právě tady hledejme skutečný význam Michnova díla.

Myslím, že z takového uznání od lidí z poblázněného jednadvacátého století by se Adam Václav Michna z Otradovic radostí jen zatetelil.

Škola hrou

Pavel Josef Vejvanovský

asi 1640–1693

Je tomu už více než 300 let, kdy opustil tento svět jeden z největších českých barokních skladatelů Pavel Josef Vejvanovský. Pohříchu toho o něm mnoho nevíme. Jen pár kusých, na sobě nezávislých zpráv. Neznáme dokonce ani přesné datum a místo jeho narození.

Na svět přišel někdy kolem roku 1640 v Hlučíně nebo Hukvaldech. Pojďme „zafandit“ raději Hukvaldům. V tom případě by se tato hezká vesnička mohla pochlubit narozením hned dvou velikánů české hudby. Všichni samozřejmě víme, že zhruba o dvě staletí později zde spatřil světlo světa geniální Leoš Janáček. Na tak malou vísku zajisté úctyhodná produktivita slavných muzikantů! Třeba za to může čistý podhorský vzduch, tamní zázračná voda, či specifické geny domorodců. Co my víme.

Teď zase trochu vážně. Mladý Vejvanovský studoval u jezuitů v Opavě, hudební vzdělání dokončil ve Vídni. Městem, s nímž pak spojil své další životní osudy, byla Kroměříž. Zde se stává vedoucí osobností dvorní kapely olomouckého biskupa Lichtensteina. Tento významný církevní představitel, nelítostný předák vítězné protireformace na Moravě, byl nadšeným vyznavačem hudby a na své biskupské kapele reprezentující jeho úřad i moc mu přirozeně velice záleželo. V Lichtensteinových službách působil Vejvanovský zřejmě až do konce svého života.

Pavel Josef Vejvanovský byl nejen vynikajícím skladatelem, ale i znamenitým trubačem. Dokonalé znalosti svého nástroje využíval proto logicky i ve svých skladbách. Jsou to díla pro dechové nástroje velice náročná, avšak o to více poutavá a efektní. V nich se Vejvanovský jeví jako mistr tzv. terasovité dynamiky, která je založena na náhlých kontrastech průrazného zvuku dechů a jemného, měkkého tónu smyčců. Tento způsob kompoziční techniky byl ve své době velice oblíbený a Vejvanovský jej dovedl k naprosté dokonalosti.

Pavel Josef Vejvanovský napsal desítky nejrůznějších světských skladeb. Označoval je s oblibou jako sonáty, serenády, baletti atd. Velice příjemně se poslouchají. Zaujmou každého nápaditou melodičností, lidovou zpěvností a opravdovou hudebností. Dochovaly se ovšem i jeho skladby chrámové, což je pochopitelné v souvislosti s jeho postavením biskupského kapelníka. Právem můžeme tvrdit, že mnohá Vejvanovského díla (zejména ta světská) snesou absolutní srovnání s vrcholnou evropskou orchestrální tvorbou konce 17. století.

Jestliže spatříte v nějaké prodejně hudebních nosičů nahrávku některé ze skladeb Pavla Josefa Vejvanovského, neváhejte a kupte. V tichu večera strávíte určitě hezké chvíle.

Tak se mi zdá, že už vím, co budu dnes skládat.

Bohuslav Matěj Černohorský

1684–1742

Barokní hudba má zcela zvláštní moc. Dovede neomylně navodit atmosféru příjemnou a zábavnou stejně jako pocity vznešenosti, velebnosti až jakési neurčité bázně. V dnešní uspěchané době bývá právě ona často (z klasické hudby snad úplně nejčastěji) vyhledávána lidmi většiny věkových kategorií. Důvod? Ideálně v sobě zahrnuje smysl pro pevný řád, logiku, pravidelný tep i neomylnou funkčnost všech hudebních prostředků, kterých skladatel užije. Zejména tyto její vlastnosti přinášejí modernímu člověku úlevný pocit vyrovnanosti, klidu a vnitřní harmonie.

Vrcholné období hudebního baroka je reprezentováno jmény jako Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel, Antonio Vivaldi atd. Čeští skladatelé ve srovnání s nimi zaujímají velice čestné postavení. K těm nejvýznamnějším zařaďme alespoň Adama Václava Michnu z Otradovic, Pavla Josefa Vejvanovského, Jana Dismase Zelenku, Šimona Brixiho a především „českého Bacha“ – Bohuslava Matěje Černohorského.

Tento skladatel, člen řádu minoritů, se narodil 16. února 1684 v Nymburce. Základní hudební vzdělání získal od svého otce – vynikajícího varhaníka a učitele – hlouběji se však s hudbou seznamoval jako samouk. Vzorem dokonalosti se mu stává italská barokní hudba. Čtyřikrát žádal své představené o studijní pobyt v některém z italských klášterů, teprve roku 1710 ale jeho přání dochází naplnění. Je vyslán do Assisi, v letech 1715–1720 pak do Padovy, aby se zde zdokonaloval v hudbě pod vedením tamějších mistrů.

Po vydatné přípravě začíná (to už ovšem v Praze) sám komponovat. Jeho děl se však zachovalo velice málo. Část prací bohužel lehla popelem při požáru kláštera sv. Jakuba, na druhé straně Černohorský sebekriticky vydával pouze ta díla, o jejichž výjimečné kvalitě byl sám naprosto bezvýhradně přesvědčen. S věhlasem skladatelským stoupá v Praze i Černohorského věhlas pedagogický. Jeho žáky byli například Jan Zach, František Ignác Tůma, Josef Seger, dokonce snad i Christoph Willibald Gluck.

Ještě jednou (roku 1731) se Černohorský do milované Itálie vrací. V průběhu dalších let si i zde získává obrovskou slávu jako varhaník, skladatel a učitel. Italové jej lichotivě nazývají Padre Boemo, mnoho pozdějších slavných skladatelů (např. G. Tartini) se mohlo pochlubit skutečností, že patřili k jeho žákům. Bohuslav Matěj Černohorský umírá roku 1742 ve Štýrském Hradci. Smrt jej zastihla právě v okamžiku, když se po mnoha letech navrací domů.

Co doporučit z jeho skladeb k poslechu? Určitě cokoli z varhanních děl, dále mohutnou vokálně polyfonní skladbu s doprovodem varhan Laudetur Jesus Christus nebo půvabnou skladbičku Regina coeli. Rozhodně vás upoutají bezchybnou polyfonní technikou, hudební profesionalitou i upřímnou lidskostí.

Nemůžu hrát v takových výškách… trpím závratí.

František Benda

1709–1786

Málokterá země v Evropě vyprodukovala během 18. století tolik vynikajících muzikantů jako neveliké Čechy. Úsloví „co Čech, to muzikant“ vzniklo a platilo právě v tomto období. Pravda, u šlechty, kantorů a duchovních se všeobecné hudební vzdělání jaksi předpokládalo, považte ale, že výbornými hudebníky – byť amatérskými – se to nebývale hemžilo i mezi obyčejnými řemeslníky a sedláky. Míra hudebních nadšenců byla tehdy v rámci české populace naprosto zarážející.

Ti ovšem, kteří hodlali povýšit svou lásku a talent k hudbě na své celoživotní poslání a zaměstnání, brzy většinou narazili. Dobrého muzikanta u nás totiž málokdo dobře zaplatil. Když se u některých hudebníků k této svízelné existenční situaci přidaly třeba i důvody náboženské (až do vydání tolerančního patentu císaře Josefa II. bylo povoleno pouze katolické vyznání), není ani divu, že mnohé hvězdy tehdejšího českého hudebního nebe hledaly obživu a důstojné podmínky k životu v zahraničí. Tak tomu bylo i u hlavní postavy této kapitolky – skladatele a houslisty Františka Bendy.

Svou hudební kariéru zahájil v necelých deseti letech jako zpěváček po pražských kostelních kůrech. Široko daleko neměl nikdo tak kouzelný hlásek, a tak si ho benekditinští řádoví bratři, v jejichž kostele v Praze nejčastěji zpíval, náležitě považovali. Jednou jej však pohříchu neuhlídali. František zrovna nedávno oslavil dvanácté narozeniny, když potají, bez vědomí benekditinů i rodičů, utekl do Drážďan. To víte, že to kluka nepopadlo z ničeho nic. Cestou do školy Františka zastavil neznámý muž, představil se a bez jakýchkoli okolků vyklopil, že přichází až z Drážďan, aby mu nabídl prestižní místo ve vyhlášeném drážďanském chrámovém sboru. Až tam, představte si, pronikla Františkova pěvecká sláva. Vykulený František váhal jen chvilinku a pak „prásknul do bot“.

Vyděšeným rodičům se kluk zatrolená – snad ze strachu či výčitek svědomí – ozval až po nějakém čase. Faktem ale zůstává, že v Drážďanech svým průzračným hlasem sklízel opravdové vavříny slávy. Co je však platné dobré bydlo a všeobecné uznání, když srdce třináctiletého dítěte zatouží po rodičích a domově. Způsob, jak toho docílit, František už dobře znal. Uprchl podruhé. Tentokrát domů. Ukryl se na lodi a po Labi plánoval doplout až do Čech. Hladového a promrzlého jej však ještě před vyplutím objevili a šmahem „vyexpedovali“ zpět do Drážďan. Těžké nachlazení vykonalo bohužel své – František přichází o svůj jedinečný hlas. Protože zpěváka bez hlasu nikdo nepotřebuje, dovolili mu konečně odjet domů.

Kdo ale jednou k muzice přičichne, už se sám její vůně nikdy do-brovolně nevzdá. Tak nějak to určitě cítil i František. Netřeba zoufat, hudba má přece mnoho různých tváří. Když už jej hlas neposlouchá, může se přece zdokonalovat ve hře na housle! Pustil se do cvičení, až žíně létaly. Dřel do úmoru, nepolevoval. V houslích objevil svůj nový svět. Ve službách hraběte z Klenové a později barona Andlera znovu vyráží na cesty. Tentokrát s houslemi v rukou. Navštěvuje Vídeň, Drážďany (co se mu v té chvíli asi rojilo hlavou?), až nakonec doputoval do Salcburku. Kdyby tak tušil, že za necelých třicet let v tomto přenádherném městě přijde na svět jeden z největších hudebních géniů – Wolfgang Amadeus Mozart.

Jenže místo sladkého snění narazila kosa na kámen. Jakmile se hraběti z Klenové doneslo, že se jeho nehodný služebník bez svolení svého pána upsal do služeb jiného zaměstnavatele, docela obstojně se rozzuřil. I trest pro něj vymyslil – okamžitě s ním na vojnu! Poněvadž se nepříjemná záležitost stále více komplikovala, vzal Benda do zaječích znovu. Vzpomínáte? Jestli dobře počítám, tentokrát už potřetí. Namířil si to do Varšavy a štěstí naštěstí pospíchalo s ním. Celých pět let zde působí jako houslový virtuos a kapelník ve vyhlášeném orchestru tamějšího starosty. Byla to tučná léta, a tak zásluhou svých houslí získává Benda stále větší věhlas a úctu.

V té době se již pilně věnuje i komponování. Nejvíce skladeb určil samozřejmě svým oblíbeným houslím, postupně však přidává i četné symfonie, smyčcová kvarteta a další komorní díla. Znám některé z Bendových houslových koncertů a symfonií. Jsou příjemné na poslech, upoutávají brilantními technickými pasážemi i líbeznou uvolněností a melodičností. Benda ve svých skladbách nikdy nezapřel, že je Čech. Jak se to pozná? Inu, docela jednoduše. Celé své dílo proslunil příznačnou českou lidovou zpěvností.

O tak znamenitého hudebníka, jakým Benda bezesporu byl, se brzy začaly ucházet i hlavy pomazané. V roce 1733 krátce působí jako člen královské kapely saského krále Augusta Bedřicha. Po jeho náhlém úmrtí nabývá Bendova kariéra skutečného vrcholu. „Políčil“ si na něj sám pruský král Fridrich II. To už bylo co říct. S hudbou si tento svérázný panovník náramně dobře rozuměl. Docela slušně hrál na flétnu a na klavír, na jeho dvoře hudba a umění vždy zaujímaly to nejčestnější místo. Bendu jmenoval Fridrich II. koncertním mistrem královské pruské dvorní kapely a tím dokonale zajistil jeho budoucnost.

O blízkém vztahu obou mužů svědčí i následující historka. Když probíhal jeden z četných prusko-rakouských válečných konfliktů a pruská vojska se na území Čech už nebezpečně přibližovala k Bendovu rodišti, požádal vystrašený kapelník pruského krále o ochranu své rodiny. Fridrich přání svého nejlepšího hudebníka rád splnil. Osobním kočárem nechal vyvézt všechny příslušníky Bendovy rozvětvené rodiny do bezpečí a navíc je i vyplatil z poddanství.

Ve službách pruského krále zůstal František Benda až do konce života. Byla to dobrá a poctivá služba okořeněná vědomím, že ani Fridrich svého rozhodnutí o angažování českého muzikanta nikdy ani na chvilinku nezalitoval. František Benda umírá 7. března 1786. Jeho pána, zaměstnavatele a snad i přítele si kmotřička smrt symbolicky vyhledala ve stejném roce.

Jan Václav Stamic

1717–1757

Čechy 18. století nemohly špičkové muzikanty uživit. Duchovní ani materiální klima tomu prostě nepřálo. V dějinách hudby mluvíme proto o české hudební emigraci. Byla rozsáhlá. Desítky znamenitých hudebníků v několika vlnách odcházejí za obživou i profesionálním uplatněním do mnohých končin Evropy (Vídeň, Německo, Itálie, Francie), aby tam naplnily vše, k čemu je jejich hudební talent předurčoval.

Dlužno dodat, že drtivé většině z nich se jejich sen vyplnil. V nových působištích šíří slávu české hudby, jejich zásluhou jsou Čechy přirovnávány ke konzervatoři Evropy, k zemi hudbě zaslíbené. Není divu, vždyť, jak praví dobové svědectví, „všechny děti sedláků a řemeslníků v každém městě i vesnici po celém království českém učí se hudbě v obecných školách“. Je tedy přirozené, že tato neuvěřitelná hudební líheň zákonitě vydávala svou kvantitu i kvalitu.

Rovněž nutno dodat, že přes dlouhodobý pobyt v cizině (mnozí za hranicemi zůstali natrvalo a jejich potomci již s novou vlastí splynuli) neztratil téměř nikdo z těchto hudebníků kontakt s rodnou zemí a svou tvorbou i jinými počiny to přesvědčivě dokazovali. Souhrnně řečeno – česká předklasicistní a klasicistní hudební generace byla neobyčejně silná a svět nám ji dodnes upřímně závidí.

Jedním z prvních českých hudebních emigrantů byl Jan Václav Stamic. Pro hudební znalce (a nejen u nás) velikán evropského formátu. Narodil se 19. června 1717 v Německém Brodu. Hudební vzdělání získal jednak od svého otce, jednak na jezuitském gymnáziu v Jihlavě a snad i v Praze. Zde od sedmnácti let studoval filozofii. Ta se však brzy ocitla na vedlejší koleji. Zvítězila hudba. Jan Václav Stamic si ovšem reálně uvědomoval, že Čechy jeho ambicím stačit nebudou. A ambice měl veliké! Nechtěl být nadosmrti bezejmenným hudebníkem bezejmenné kapely nějakého bezejmenného panství, nechtěl být ani upracovaným kantorem se spoustou povinností a mála právy. Chtěl dobýt hudební svět, a proto musel z vlasti odejít. Doba byla bohužel taková.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letem českým muzikantským světem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.