POHÁDKOVÉ VYPRÁVĚNKY

Arnošt Vít

Ústí nad Orlicí 2012

Arnošt Vít

Pohádkové vyprávěnky

Ilustrace: Jaroslav Cita

Jazykový dohled: Aleš Fetters

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák

© Arnošt Vít, 2012

© Illustrations Jaroslav Cita, 2012

epub: ISBN 978-80-7405-238-5

mobi: ISBN 978-80-7405-241-5

Věnováno rodné obci a světlé památce nezapomenutelných kamarádů klukovských her.

Slovíčko úvodem

Ahoj, vážené slečny a páni kluci!

Příběhy z téhle knížky se neodehrály v pradávných dobách, kdy voda prášila a písek tekl, ani za devatero horami a sedmero řekami. Kdepak! Udály se v době, kdy Vaši pradědečkové hrávali jako kluci kuličky a prababičky se mazlily s panenkami, které jim z odstřižků látek spíchla jejich maminka. A není do těch končin daleko, je docela možné, že jste tam poblíž už někdy byli, třeba na výletě se školou nebo s rodiči, protože je tam krásně a v tom kraji prožila své mládí i jedna naše slavná spisovatelka, kterou určitě znáte. Z Barunky Panklové se totiž stala Božena Němcová. Už víte, kde leží ten kout naší země, o němž tu bude řeč?

Pár desítek let už ovšem od těch dob uplynulo a kuličky mezitím hráli a mičudu proháněli i Vaši dědové a tatínkové, zatímco babičky a maminky už nedostávaly panenky hadrové, ale z umělých hmot. Ledaco se za tu dobu změnilo, dokonce i naše řeč a pravopis. Známe dnes mnoho nových slov, většinu jsme přejali z jiných jazyků, ale některá jsme u nás i vymysleli. Vždyť název pro těžký kanón, jaký používali Žižkovi bojovníci, převzali i naši sousedé a říkají mu podobně jako husité – houfnice. A vynález bratří Čapků, slovo robot, je dnes známé po celém světě. Na druhé straně jsme mnohá slova zapomněli, protože to, co označovala, už nepoužíváme, neděláme. Ovšem tenkrát, kdy se odehrávaly příběhy z téhle knížky – a ony se opravdu skoro všecky staly, jenomže možná trochu jinak a v klukovské fantazii, se stávaly události dnes už skoro nepochopitelné, a proto i tajemné. Tehdy třeba ještě žili v každé vsi ševci a spravovali staré boty. Viděl snad někdo z vás opravdického živého ševce na verpánku dělat šídlem do kůže díry a vtloukat do nich floky? Tak vida! Proto je na konci knížky několik vysvětlivek, abyste pochopili, o čem je řeč, kdybyste narazili na něco, co vám nebude známé. Ale něco vám musím říci už teď, než se dáte do čtení:

Všichni u nás mluvíme řečí, kterou nás matky naučily, mateřštinou. Čeština je řeč bohatá, dovede vyjádřit mnohé líp a barvitěji, než jiné jazyky, a má svoje pravidla. Když mluvíme správně a předpisově česky, všichni si rozumíme. Jenomže v každém koutě Čech zní ta čeština trochu jinak. Odlišně se hovoří v Pošumaví, jinak třeba v okolí Plzně, na Ostravsku nebo na Hané, takže není úplně jisté, jestli si dobře porozumí třeba Čech od Vrchlabí s Čechem z Olomouce. Z onoho koutu, kde se staly příběhy z téhle knížky, jsou krkonošské hřbety na dohled a hory Orlické tak blízko, že kdyby se na Dobrošov, jejich okraj s rozhlednou, vydal pan řídící z vesničky Studnice po obědě, do večeře by se vrátil. Proto se tu v řeči ozývalo a dosud ozývá svérázné nářečí horalů z Krkonoš a mísí se s mluvou domorodců orlickohorských. Není divu, že tím zvláštním nářečím mluví i lidé v příbězích, do kterých se pouštíte. Nejsou to tedy pravopisné chyby, jak se vám třeba bude na první pohled zdát. Je to pokus zaznamenat řeč místních lidí tak, jak skutečně tenkrát zněla. Mnohým slovům porozumíte, když vás předem upozorním na nejčastější odchylky od jazyka, kterým běžně mluvíte a ve škole i píšete.

Význam některých slov, která nejsou ani tak nářeční, jako spíše už zapomenutá a patří do spisovné češtiny, která jste asi nikdy neslyšeli ani nečetli, najdete na konci knížky ve vysvětlivkách. Považuji za nutné je zařadit, abyste dobře porozuměli úplně všemu a – možná – si drobátko doplnili svou slovní zásobu.

Když se přítel vydává na cestu, přejeme mu obvykle: Dobře dojdi! V některých krajích se říká Dóbro došli! Já vám tedy přeju upřímně a vřele: Dobro dočti!

A. V.

Jak se ševci Nerybovi rojila kopyta

Kousínek za vsí, tam, kde začínají louky, hned u cesty, která se točí kolem rybníka Pincláku a vede do sousední Lhoty a potom dál bůhvíkam do světa, měl chalupu švec a obuvník Neryba. Povídalo se o něm, že když ho to chytne, že s ním prý šijou všichni čerti; ale jak takové šití s čerty vypadá, to si kluci představit nedovedli. To věděla z celé vesnice snad jenom ta jeho, Nerybka. Když vařila k obědu oukrop, tak s tím jejím začali šít čerti a rojila se mu kopyta. Zato když byla bramboračka nebo aspoň kyselo, to bejvalo, panečku, hej!

Sedí takhle Neryba na verpánku, usmolenou zástěru na kolenou a mezi koleny pérko pana řídícího. „Takovej hodnej študovanej pán,“ bručí si mezi zuby – nahlas nemůže, protože si mezi pysky narovnal floky a teď to vypadá, jako by je tahal z fousů – „a takle ty botky poničí! Copak nemá kouska citu k těm křápům? – Ne, to on musí denně na špacír, na Žernov chodí, na Kramolnu, cesta je samý kámen – a pak to takle dopadá!“

Mistr švec si často povídá sám se sebou. To už je takový ševcovský zvyk. A najednou si vzpomněl a otočil se přes rameno na ženu:

„Cák vaříš?“

„Šak víš – je outerý, peru – tak oukrop!“

A teď to začlo, panenko skákavá! „Zatracený outerý, zatracenej oukrop,“ stupňoval Neryba tempo a tloukl do floků čím dál rychleji. „A zatracený kopyto, už zas nepasuje!“ A to bylo jako znamení pro kopyta. To z pérka pana řídícího vyletělo, dopadlo kamsi za pec, na jeho místo skočilo jiné z almárky u verpánku, ale ani se v botě neohřálo a hop ven – a už kopyta lítala sem tam, tu mezi dveře, tu do okna, některé i zpátky do almárky, ale na jinou poličku, než bylo předtím – zkrátka rojení veliké, převeliké. Hádavý švec bral do rukou kladívko s takovou tou placičkou na jednom konci, hned zas floky v puse rovnal, hned po jiném kopytu sahal, do pérka je cpal, hned zas vyndával – zkrátka stačila chvilka, chvilička, že by se ani kucmoch nestačil připálit, a z pěkně srovnané almárky bylo hotové dopuštění.

To zas budu mít lantraj, myslí si po obědě Nerybová. Zas abych krom těch necek tahala i kopyta a rovnala je do almárky … A přemýšlí, jak to udělat, aby ten její nebyl takovej pruďas, hádavec a prchloun. A tu – kde se vzal tu se vzal – stojí před ní mrňousek mrňouskovitá, místo vlasů a fousů ševcovské floky, brejličky na nose jako dva pětníky, zástěrku usmolenou zrovna jako ten její divoch. Nejdřív si myslela, že se jí dělají mžitky před očima, ale když si je protřela cípem jupky, vidí, že to není žádné mámení, ale doopravdický plivník – domácí skřítek, potažmo skřítek ševcovský.

Holota jedna, myslí si ševcová, zas mi tu bude z talíře ujídat. Ale nahlas jenom: „I to sou k nám hosti, vitám tě, vitám – a dypak zas pudeš?“ Plivník, jak známo, se sice drží pořád jedné chalupy, jedné domácnosti, ale neobjevuje se každodenně, jen když má nouzi nebo hlad anebo když se mu něco nelíbí.

„Jen se nedělejte, Nerybová! Šak já vím, co si myslíte,“ plivník na to. „Ale nešť, vy jste celkem hodná žencká, poliuky vaříte dobrý, tak já vám pomůžu a toho vašeho zkrotím.“

Že zkrotíš? To bysem teda moc ráda viďála, myslí si Nerybová, ale nahlas říká: „Ale jejej, to bych byla moc ráda, on je to jináč hodnej čloujek, oučinlivej, ručičky má …“

„… zasmolený,“ skočil jí do řeči plivník. Šak já vím!“

„A japak bys to chtěšl – tento?“ ptá se ševcová.

„To nebude nic těžkýho, teta. Já sem totiž vynašel takový zvláštní kopyto, to vám tudle dám a vyušecka ta stará dřeujená vemete a hodíte do nístěje.“

„Panenko skákavá, i to to! Kopyta do kamen? To by mě Neryba sedřel kůži ze zad a zlískal potěhem!“

„Nerbojte se, teta, nezlíská,“ uklidňoval Nerybku plivník. „Todle kopyto totiž, to není jen tak obyčejný. To pasuje na každou botu, na každý pérko i na sandál, na holinku i na bagančata, na pravý i na levý! Todle jedno mu stačí naušecky boty z celé kolátury, na vycházkový pana řídícího i na lakýrky pana starosty! Tumáte, jen ho zkuste, šak uvidíte!“

Kdepak, nevěřila. Ale přec jen si zula škrpály, v nichž přišla z kozího chlívka, vrazila do nich plivníkovo kopyto – a namouduši! Padlo jako ulité. Tak šup s ním ven a honem pro opravené pérko pana řídícího. Ten měl největší tlapu z celé Studnice. A ono padlo taky! No todle, myslí si Nerybka, to sjet sjetem neviďál!

„Sákryš, pliuníku, todle je vynález!“ Nerybka se celá rozzářila, div od ní hromádka polínek u kamen nechytla. „Jestli se ani teď ten muj starej neumoudří, tak nevím!“

Plivník se jen uculoval a brejličky pošupoval. „Ale ono to nebude zadarmo, Nerybová!“ – „No co by, jen si řekni, šak já vím, že máš s chudejma lidma soucit. Chtěl bys oukrop? Krapek mně ho zbylo …“ Ševcová se v duchu těšila, že to pořídí lacino.

„Dejte pokoj s oukropem, dyť ani tomu vašemu nechutná! To dyš nemáte hladkou ančku ani kyselo, tak aspoň trochu bramboračky dyby bylo!“ A plivník se už dopředu olízl.

A Nerybová jako mílius: „Ale to víš, že jo. Co taky s oukropem, postavím na bramboračku, jakou´s eště neochutnal!“ A hned přiložila do nístěje trochu chrastí z lesa Kozláře, aby se to rozhořelo, a hrnek s vodou pošoupla dál na plotnu. Plivník si zatím vylezl na pec trochu si natáhnout záda. To nové zázračné kopyto položila Nerybka pěkně na poličku a ostatní schovala zatím do kouta.

Když se odpoledne Neryba vrátil z louky, kde síkl králíkům trochu toho krmení, tuze se divil, že jeho almárka není plná kopyt, jak měla být, že je v ní jen kopyto jediné. Hrozivě se podíval na Nerybku a ta mu honem, dřív, než se spustí bouřka, vyklopila, co se mezitím stalo. Jen o té bramboračce pro plivníka pomlčela, to dá rozum. Neryba, kdepak, nechtěl tomu věřit, ale když si to nové kopyto vyzkoušel sám – a ono doopravdy pasovalo na každou holinku, botku i na střevíček starostovic Květy – byl jako v sedmém nebi.

„Teda, mámo, to je vynález všech vynálezůch! Takovýdle kopyto, a to ti dám písemně, nemaj´ ani u Báti ve Zlíně! To budou strejci večír v Mědínků koukat, až jim to povím!“

„Co bys poudal, nic nepoudej a rači se ho drž. A přestaň už s těma kopytama jančit, kdo je má pořád uklízet!“ A Nerybová se v duchu těšila na nastávající blahé časy bez rojících se kopyt. – Ten týden to s ním šlo. Dopoledne spravoval botky, broukal si a pozpěvoval, dokonce i na starou ševcovskou písničku si vzpomněl: Tancovalo s dratví šídlo, potěh jim hrál na basu, dobrá bota, dobré jídlo – k pivu si dám klobásu …

Odpoledne kolem chalupy ledacos pospravil, loučku posíkl, dříví na polínka naštípal nebo zahrádku před okny okopal; ale jak přišlo outerý a s ním zase Nerybčino velké prádlo a oukrop, bylo znovu zle. Hotový tágvach! Jenže teď už nelítala a nerojila se kopyta, teď se rojily všecky křápy a škrpály z celé vsi, co mu sousedé nanosili k opravě. A to bylo, panečku, daleko horší! Inu, jsou už takové nátury, a ne jenom mezi ševci a obuvníky, že na ně neplatí ani to nejkopytovatější kopyto, a remcají a žbrblají, i když by si mohli všech pět oblíznout!

O tkalci Poudalovi a tetičce z Trutnova

Tkadlec Poudal bydlel na Ostaši. Kdopak dneska ví, koho to napadlo postavit si chalupu uprostřed lesa Kozláře, odkud je na všecky strany k ostatním lidem dobrá půlhodinka. To byla ta Ostaš.

Krom té chalupy měl Poudal taky kudličku a v zimě dlouhou chvíli. Tak začal vyřezávat panáčky a sestavovat je do betléma. Tenkrát byl totiž betlém o Vánocích v každé chalupě – a čím menší chalupa, tím větší betlém. A ovšem taky naopak, takže u těch největších sedláků ve vsi už nemívali betlém vůbec žádný.

Poudal tkalcoval v náchodské Mautnerově fabrice. Tam poznal všelijaké mašiny, co se točí a vrtí a všelijak melou a hýbají se a tkají žoržety a cvilinky skoro samy. I usmyslel si, že by se mohly hejbat i ty jeho figurky na betlémě. A tak špekuloval, vyměřoval, vyřezával a vydlabával, zatloukal kolíčky a pasoval kolečka, seřizoval čepy, upevňoval táhla, natahoval různé řemínky a špagátky – a namouduši, byl z toho za pár zim docela pěkný hejbací betlém.

V tom lese Kozláři bydlel taky Hejkal, co občas strašívával zbloudilé turisty, když ve vsi ztratili zelenou značku a dali se v lese jinou pěšinou. Ona sice každá zdejší pěšina vede do Ratibořic, do Babiččina údolí, ale když není turisticky značená, je pro každého pořádného turistu tajemná, záhadná a nebezpečná.

Když se rozkřiklo, co Poudal kutí, přišoural se za ním jednou i kozlářský Hejkal a náramně se podivoval: „A hejdanečku, dyť tahle figura, co nese ty dary v nůši, to je jako paní Růženka z hospody! A ta bába, co pospíchá k Jezulátku s rancem v náručí, to je zrovinka jako stará Divecká! A tři králové – dyť on to je sám pan starosta Rýdl s panem řídícím – a ten černej vzadu, to je přeci sám pan pošmistr!“

Inu, to víte, venkoucký kadlec, jakýpak on má předlohy pro to svý kutění; a tak Poudal vydlabával do lipových špalíků podoby těch, co znal ze vsi. Ponocný, co v betlémě troubil na volský roh, měl fousy zrovinka jako starej Kolísko, co ve studnické kapele píská kládynet, a panenka Marjá – inu, kdo znal starostovic Květu, musel říct, že to je celá ona.

„Ty, Poudale,“ povídá jednou Hejkal, když si už dost naprohlížel všecky ty hýbající se figurky i s pastýřem, co mu ovečky pořád a pořád utíkaly, i s drvoštěpy, co pořád a pořád podřezávali sosnu. „Pročpak tu taky nemáš nějakýho našince, třeba Pudivousa nebo Ohnivýho muže, anebo Hejkalku a Hejkálčata? Šak by se ti tam třá lesní žínky taky eště vešly!“

Poudal se poškrábal žabikuchem za uchem. „Ejnu, Hejkale, to máš těžký. Jak já to vidím, tak by se to ani nepatřilo, aby na betlémě strašila všelijaká ta – s prominutím a bez urážky – lesní havěť. Já vím, že vy Hejkalové, i slečny bludičky a páni Divousové, ´ste náramně užitečná a prospěšná inštituce, důležitější pro našince, než třebas náchodskej pan hejtman. Ale já ´sem jaktěživo neviďál, aby na Jezulátko dejchal místo osla Ohnivej muž!“

„Šak ono by tě neubylo – a víš, jakou bys nám ´šem uďál radost? Bludičky by ti svítily, kdykoli bys šel od Mědínků z hospody, takže bys nikdá nepřešláp bludnej kořen. A Ohnivej muž by ti do smrti smrťoucí zapaloval fajfku,“ vemlouval se Hejkal.

„Ejnu, copak vo to – ale co by tomu řekli lidi?“

„Lidem se stejně nezauděčíš,“ opáčil Hejkal. „Udělej si betlém jako stodolu, stejně řeknou, že někde v Jaroměři nebo v Třebechovicích maj´ věčí!“

Poudal se podrbal za uchem podruhé a potřetí, sebral kudličku žabikucha a rašpličku s dlátem a povídá: „Tak já to teda zprubnu!“

Stalo se, že po nějakém čase přijela na návštěvu k Frantíkovům do Studnice tetička Šouravá z Trutnova. Ten její byl prasečkářem, jestli víte, co to je, ale tetička dělala nóbl dámu, zvláště když přijela k chudým příbuzným do vsi.

Byl už takový zvyk ve Studnici, že když přijeli hosté ranním vlakem půldevítkou, tak aby nepřekáželi při vaření a aby jim vyhládlo na oběd, tak je vždycky někdo z rodiny vyvedl do okolí. Tentokráte dostal malý Vítek úkol zavést tetičku na Ostaš, kde pohyblivý betlém tkalce Poudala začínal být slavnou atrakcí, slavnější, než třtická škrundavá voda.

Cestou se tetička, jak to už bývá, vyptávala na školu a na vysvědčení a Vítek odpovídal náramně způsobně Ano, tetičko, a Nikoli, tetinko, neboť si dobře všiml, že tetička přivezla i balík náramně podobný složené a zabalené koloběžce. A pak zas na oplátku vyprávěl on o betlému pana Poudala, jaký je to zázrak nad zázraky, však tetinka uvidí. Panenka Marjá tam spíná ruce a svatej Josef kejvá hlavou a berani se tam trkají – ale to už byli na Ostaši a pan Poudal zrovna venku, v přístavku, který si postavil k chalupě, aby se mu tam ten betlém vešel.

„Tak nám ukažte, pane Poudal, ten zázrak,“ povídá tetička místo pozdravu.

„Ale milerád, milos´paní, vod toho ´sem tu!“ A pan Poudal sedl ke kolečku s kličkou a zatočil. Tetička si prohlíží panáčky jednoho po druhém, v duchu se diví, jakživa nic takového neviděla. Tu zahlédla mezi figurkami něco nepatřičného. Zamračila se a ukázala paraplíčkem: „A co je tohle?“

„To ´sou lesní žínky. Je jich tu v Kozláři plno, tak ´sem je taky přidělal do betléma!“

„A snad tohleto nejni Vohnivej muž?“ ukázala teta doprostřed betléma, a bylo znát, že i na tu dálku ji ten ohnivák dopaluje. „Tak todleto už přestává ušecko! Propánajána, on dal do betléma takovou verbež! Dyť je to zrouna smrtedlnej ´řích!“, zatrnula hrůzou. Náhle se rozhodla. Chytila Vítka za ruku a táhla ho pryč. „Poť, ´deme! Na takový nekaloty se dívat nemusíme! Šak si to s ním pan falář vyřídí!“ A upalovala jako střečkem bodlá.

„Šťastnou cestu, paninko, a přiďte zas pobejt, a nadýl,“ volal za ní ještě Poudal. Jenomže to lamentování zaslechl taky Hejkal, který se pořád potloukal nedaleko, a náramně se na tetičku dopálil, že se jí nelíbily figurky jeho lesních kamarádů. Hvízdl na prsty a hned byl Kozlář plný všelijakých Hejkálků a Hejkálčat, bludičky se vyrojily pod nejbližším pařezem, třebaže bylo před polednem, kdy obvykle vyspávají po noční šichtě; lesní víly a divoženky zastoupily tetičce cestu a už ji táhly a táhaly za pentle a mašle na klobouku, za kanýry u sukně, a Hejkal jí dokonce zul jednu botku. No, byl v tom lese takový poprask, že si o něm budou svatojanský světýlka vyprávět ještě za sto let.

Jak se tenkrát tetička dostala domů, to nikdo neví. Vítek tvrdil, že zničehož nic začala probíhat tím nejhustějším maliním a prodírat se šípkovými keři, že pobořila krmelec a zapadla do jámy, kterou tam kdysi vyhrabali drvoštěpové a kde se taky po čase našel její střevíc.

Tetička ani nepočkala na oběd, prohlásila, že je ve Studnici hrózně nezdravo, a odjela zle pocuchaná o jedné botě nejbližším vlakem, půldvanáctkou. Nikdy od té doby se už ve Studnici neukázala. Mezi ostatními příbuznými začala nenápadně roztrušovat, že ti Frantíkovic jsou pěkně vykutálená rodina, že ji místo svačiny vyhnali do pralesa a tam že ji přepadl medvěd. Jejího předčasného odjezdu kupodivu nikdo nelitoval, a nejmíň Vítek, protože tetička v tom spěchu zapomněla vzít s sebou zpátky tu koloběžku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkové vyprávěnky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.