Pověsti nejen Chrudimské

Martin Koreček

Ústí nad Orlicí 2012

Martin Koreček

Pověsti nejen Chrudimské

Ilustrace: Radek Steska

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák

© Martin Koreček, 2012

© Illustrations Radek Steska, 2012

epub: ISBN 978-80-7405-232-3

mobi: ISBN 978-80-7405-235-4

Pověst první:
Ďáblova čísla

„Dobrý den,“ pozdravil Filip Šťáhlavský při vstupu do pánského kadeřnictví v Břetislavově ulici. Chodil sem rád, podle něho je to nejlepší kadeřnictví v Chrudimi, i když zvedlo ceny za své služby.

Jeho pozdrav se ztratil v cinkotu zvonku, který rozezvučely vchodové dveře. Kadeřnictví bylo prázdné, byla zde jen plnoštíhlá a strašně upovídaná kadeřnice, která po zaslechnutí zvonku vyšla ze zadní místnosti.

„Dobrý den. Posaďte se rovnou do křesla,“ pobídla Filipa kadeřnice, „hned sem u vás.“

Paní dožvýkala pravděpodobně poslední sousto ze své svačiny a opláchla si ruce.

Mladík se mezitím uvelebil v křesle. Nechal si omotat okolo krku světlemodrou plentu.

„Tak, jak to chcete?“ otázala se holička.

„ Jako vždycky. Zkrátit, ofinku pryč a okolo uší a vzadu mašinkou.“

„Tak se do toho dáme.“ Kadeřnice popadla nůžky a dala se do práce.

„Víte, že k tomuhle domu se váže zajímavá pověst?“ rozřízl ticho Filip.

„Myslíte jako přímo tohle kadeřnictví?“

„No jasně, přímo tady v těch místnostech se to mělo odehrávat.“

„Tak to nevím, povídejte,“ poprosila paní s nůžkami. Filip se nedal dlouho pobízet a dal se do vyprávění.

„Kdysi, tedy přesně v 19. století tady bydlela žena jména Dorota Kvapilová. Žila zde v poklidu skromným samotářským životem, až do chvíle než se jí stala zajímavá věc, která naprosto změnila její život. Při svitu svíčky pokojně vyšívala ubrus, ale najednou jí svíce zhasla. Nevěnovala tomu přílišnou pozornou, zhasnutí svíčky svedla na průvan. Po tmě vyhledala zápalky a snažila se svíci opět rozsvítit. Povedlo se jí to zrovna ve chvíli kdy kostelní hodiny odbíjely půlnoc. Jenže s prvním úderem hodin svíce znovu zhasla.

„Šmankote, hodina duchů, bože na nebi ochraňuj mě,“ pokřižovala se Dorota, protože jí opětovné zhasnutí svíčky poněkud znepokojilo.

Ukázalo se, že ke svému strachu měla důvod. Z rohu místnosti, kde byla největší tma totiž vystoupila vysoká, černočerveně oděná postava. Vyděšená Dorota zůstala stát, doslova jako by zkameněla.

„Kdo, kdo jste a co po mě chcete?“ vysoukala ze sebe chvějícím se hlasem otázku.

Postava ukázala rukou na noční stolek.

„Chci ten kratiknot,“ vyřkl své přání tajemný muž.

Žena na okamžik zaváhala, ale nakonec mu kratiknot podala. Pak se postava muže nad Dorotu naklonila, jeho tvář ještě více ztemněla.

„Jsem ďábel,“ řekl a s ohromnou silou popadl strachem ztuhlou Dorotu a pomocí toho kratiknotu jí ustřihl nos.

Ďábel zachytil padající část Dorotina obličeje do ruky a krvavou částí napsal na zeď čísla 7, 17, 77, 87. To bylo to poslední co Kvapilová té noci viděla, protože se hrůzou a bolestí zhroutila k zemi.

Ráno, když se probudila, nebyla si jistá jestli to všechno nebyl pouhopouhý sen. Ihned si sáhla na obličej, k jejímu potěšení zjistila, že nos je tam kde má být. Trochu se uklidnila, ale pro jistotu si obličej prohlédla ještě před zrcadlem. Nikde ani jizvička, ani malá známka toho, že by někdy prodělala amputaci nosu.

„Tak se mě to jen zdálo,“ usmála se, ale při pohledu na zeď jí usměv na rtu ztuhl.

Krvavá čísla tam svítila jak neonová reklama. Po tomto zjištění Dorota málem znovu omdlela. Když se trochu uklidnila, rychle se oblékla a vyrazila do nedalekého kostela, aby se vyzpovídala faráři. Čím více se však blížila kostelu, tím více jí bolel nos. Nakonec pro hroznou bolest, která se nedala vydržet, do kostela nedošla. Právě naopak. Utíkala, aby byla co nejdál od tohoto místa. Bolest se vytratila až pěkný kus od božího chrámu. Teprve pak se udýchaná Dorota konečně mohla zastavit. Rozhlédla se a zjistila, že bolest ustala právě u domu s loterií. Problesklo jí hlavou, že ďáblova čísla na zdi a loterie mají souvislost. Udělala to, co ještě nikdy. Všechny své zlaťáky, kterých nebylo příliš, vsadila na čísla 7, 17, 77, 87.

„Myslím, že to není dobrý nápad paní. Za ta léta co dělám v loterii se ještě nikdy nestalo, že by takováhle čísla vyhrála,“ upozornil prodavač.

„Přesto bych si chtěla vsadit,“ Dorota byla napevno rozhodnutá na ta čísla vsadit.

„Jistě, jen do toho,“ řekl starší pán s úsměvem,“zítra přijďte na slosování,“ dodal.

Druhý den, šla sázkařka do loterie a netrpělivě očekávala výsledky tahu. Sedla si mezi ostatní sázkaře a plna očekávání sledovala tažená čísla. Prvním taženým číslem bylo 7, druhé 17 a to už Dorota zpozorněla. Když pak vytáhli ještě čísla 77 a 87 bylo jasné, že Dorota vyhrála ohromnou sumu peněz, celkem to dělalo sedm tisíc zlatých.

Šťastná Dorota šla okamžitě utrácet, ale na vysoké noze si žila jen velice krátkou dobu. Sedm tisíc se velmi brzy vytratilo z její kapsy. Utratila vše, co vyhrála, a nakonec umřela jako nejchudší z chudých.

Její dům byl prodán, ale čísla se na zdi stále objevovala. Každých čtrnáct dní se měnila. Zvláštností bylo to, že čísla nešla smazat ani přetřít novou malbou. Noví majitelé si párkrát zkusili na ta čísla vsadit, ale nikdy nic nevyhráli.

Teprve až po vysvěcení domu páterem Viktorinem byl ďábel vypuzen a čísla se ze zdi vytratila. Není ale vyloučeno, že se potom už nikdy neobjevila.“

Peklo pro sázkaře

Filip skončil svoje vyprávění v době, kdy už byl dávno ostříhán. Na lavici za ním seděli další dva zákazníci, ale čekání jim vůbec nevadilo. Pověst o krvavých číslech si také rádi poslechli.

„To bylo zajímavý. Moc krásně vyprávíte. Ale můžu vás ujistit, že žádný čísla se tady už neukázaly,“ ujistila vypravěče kadeřnice.

„Jsem rád, že se vám to líbilo,“ řekl Filip, který vstal a začal lovit v peněžence peníze.

„Dneska to máte zadarmo, za tu krásnou pověst.“

„Moc děkuji i za ostříhání,“ Filip se rozloučil a celkem spokojený vyrazil ze dveří směrem k náměstí.

Pověst druhá:
O zjevení smrti

Jednu krásnou sobotu vpodvečer byl Filip přizván k rybolovu svým o rok starším švagrem Jirkou Tománkem. Nabídku bez váhání přijal. Představa klidného posezení u vody, pokuřování a popíjení pivka ho lákala. Ten klid a ta pohoda, to je v dnešní uspěchané době doslova lék na nervy.

Jirka pro lov vybral překrásné místo na Mělicích nedaleko Přelouče.

„Tak koukej něco chytit, ať nejedeme domů s prázdnou,“ dal z legrace povel Filip, který rybaření vůbec nerozuměl a omezil se pouze na konzumaci ryb.

„Uvidíme, je dobrý počasí, tak by něco mohlo zabrat,“ odpověděl klidně Jirka.

„Hele, tohle mně připomíná jednu pověst,“ prohlásil Šťáhlavský.

„Už zase pověst? Kolik jich proboha znáš?“

„Moc ne, jen pár. Ale tahle by tě mohla zajímat“.

„Proč? Je o rybářích?“

„Ne tak docela. Je o Chrudimi a lidech v ní žijících.“

„Tak povídej a podej mně pivo, prosím tě.“

„Jasnačka. Máš otvírák?“

„Chytej,“ řekl Jirka a hodil po švagrovi otvírákem ve tvaru nahé ženy. Filip si otevřel láhev piva i pro sebe, zhluboka se napil a začal seznamovat rybáře s jednou zajímavou chrudimskou pověstí.

„Tak poslouchej. Začalo to právě u vody. Starý Fábera seděl časně ráno na břehu Chrudimky a chytal ryby, činil tak každou neděli. Spokojeně pokuřoval a upřeně pozoroval klidnou hladinu, když vtom ho z jeho rozjímání vyrušila postava v černém plášti a se stříbrnou kosou v ruce. Kráčela tiše po vodě směrem k rybáři. Stařík se nejdříve domníval, že na chvilku usnul, promnul si tedy oči a znovu se zahleděl na řeku. Postava smrti k němu však kráčela dál. Voda se ani nehnula. Zpod černé kapuce zjevení byly vidět prázdné oční důlky. Vyděšený Fábera na nic nečekal, nechal udici udicí a dal se na zběsilý úprk. Když celý udýchaný doběhl domů, vše vypověděl své ženě Jarmile. Jarmila zbledla jak křída a začala se modlit k bohu, aby zachránil duši jejího muže.

Toho dne ale nebyl sám, kdo zjevení spatřil. Hajný Červinka se přihnal do hospody, byl zděšený a po čele mu tekly krůpěje potu. Že se mu v lese, při ranní obchůzce, zjevil smrťák.

Když pak smrt spatřil i farář Koutský a pekařský tovaryš Jakub Halama, začalo se ve městě šuškat, že to není samo sebou.

Obyvatelé města nemluvili o ničem jiném, proto farář svolal mimořádnou mši, kde se všichni lidé pomodlili za spásu města.

Týden po této mši, když se lidé trochu uklidnili v domnění, že jim už nic nehrozí, onemocněla dvanáctiletá dcera poštmistra Jandy neznámou chorobou, se kterou si doktoři nevěděli rady.

Po nějaké době se příznaky choroby začaly objevovat i u ostatních členů Jandovy rodiny i u jeho samotného. Nemoc se šířila neuvěřitelně rychle a za pár dnů byla nakažena polovina obyvatel Chrudimi.

Mnoho lidí tenkrát zákeřné chorobě podlehlo včetně poštmistra Jandy, ale jeho dcera byla jako zázrakem zachráněna.

Smrt se pak občanům chrudimským zjevila ještě několikrát a pokaždé následovala epidemie nějaké strašlivé nemoci.“

Koukni Franto, to zas bude přesčasů

Zatím, co Filip vyprávěl, podařilo se jeho rybářskému kolegovi zaseknout krásného úhoře. Tahal ho zrovna z vody.

„Pojď mně pomoct, když se ta potvora omotá okolo vlasce, tak ho urve a máme po úlovku,“ hulákal nadšený Jirka.

Filip okamžitě přidal ruce k dílu a společnými silami dostali rybu z vody. Úhoř byl nádherný, ihned po vytažení ho Jirka změřil, i když to bylo zbytečné, už na první pohled bylo patrné, že má přikázanou míru k odchytu.

„To je kousek, co?“zaradoval se rybář a jediným profesionálním bodnutím nože úhoře usmrtil.

„To je jenom kousek? To není celá ryba?“

„Blboune.“

„Dobře. Je to pěkný úlovek.“

„No proto! Jo, ta pověst byla fakt dobrá.“

„Už jsem se bál, že mě nepochválíš. Tak chyť ještě něco a já si snad vzpomenu na další,“ Filip věnoval pohled úlovku a pak se dál oddával klidu a pohodě u vody.

Pověst třetí:
O Janu Mydlářovi a Dorotě Vaňurové

„Jo, byla to pohodička, škoda, že už jedeme domů,“ povzdechl si Filip při zpáteční cestě z rybolovu.

„To byla, ale holky už na nás čekají. Sylva mě volala, že je u nás tvoje Danča a už se nás nemohou dočkat. Máme prý přivézt hodně ryb,“ seznámil švagra s obsahem telefonátu Jirka.

„Dva úhoři jim snad budou stačit, uděláme je na másle. To bude lahoda,“ Filip si olízl labužnicky rty, ale to už byli v Chrudimi a vjížděli do Střelecké ulice, kde bydlela Filipova sestra s Jirkou v poměrně velkém rodinném domě.

„No konečně, páni rybáři přišli,“ přivítala je paní domu Sylva.

„Máte ryby?“ přidala se Daniela.

„Pochopitelně že máme, copak jsme nějaký béčka,“ pochlubil se Jirka a ukazoval igelitovou tašku s úlovkem.

„Ahoj miláčku, tam ti byla pohoda,“ Filip objal svoji Danielu a dal jí dlouhý polibek.

Daniela byla přesně Filipův typ dívky. Menší postava, roztomilá inteligentní očka se smála přes elegantní brýle a Filipa bezmezně milovala. Oba byli opravdu šťastní. Byl to pár, o kterém se říká, že se hledali, až se našli.

„A co my, půjdeme domů?“ zeptal se Daniely.

„Asi jo, už je docela pozdě,“ souhlasila Danča.

„Tak přátelé, my razíme domů,“ oznámil Filip Sylvě a Jirkovi.

„Tak brzy? No dobrá, ale zítra přijďte na oběd, bude úhoř,“ pozvala je Sylva.

„Přijdeme rádi, zatím ahoj.“

„Ahoj, mějte se.“

Vchodové dveře se zaklaply a Daniela s Filipem šli pomalu Střeleckou ulicí směrem k podjezdu. Kdyby šli dál, došli by do parku. Oni šli,ale nahoru, směrem k hlavní silnici. „Miláčku, já se stavím ještě na benzince, došly mně cigarety.“

„No, tak tam zajdeme. A koupíš mně čokoládku?“zeptala se Danča šibalsky.

„To víš, že ti ji koupím, když já kouřím, tak ty můžeš mlsat.“

„To jsem ráda, děkuju.“

„Hele támhle, jak jsou ty garáže, jsem hrával fotbal,“ poznamenal Filip, když už šli dolů podél hlavní silnice.

A pak si Filip vzpomněl,“ Dančo, víš, že tady u řeky byl mlýn?“

„Ne, to nevím.“

„No, už je dost dávno, teď už po něm není ani památka. Stával někde v tom parku, ale je o něm pěkná pověst. Než dojdeme domů, tak ti ji řeknu, poslouchej.

Mladý a nadějný medik Jan Mydlář přicestoval z Prahy a po vydatném odpočinku se vydal na krátkou procházku městem. Jeho chůze vedla i okolo Vaňurovského mlýna. V tu dobu právě vyšla žena mlynáře Vaňury Dorota z obytné světnice, aby nabrala vodu v řece. Jakmile Jan Mydlář spatřil krásnou mladou mlynářku, jeho srdce zahořelo láskou. Okamžitě se chopil příležitosti a jako pravý muž pomohl odnést Dorotě vědro plné vody. Mlynářka tím byla velice potěšena, tím spíš, že se jí mladý medik líbil. Ruka k ruce, úsměv k úsměvu a neuplynula ani půl hodina a oba zamilovaní se něžně líbali za klapotu mlýnského kola.

Od té doby se Jan a Dorota scházeli téměř každý den, zamilovanost jim však zatemnila oči i uši. Přestali být opatrní a scházeli se zcela veřejně, a tak se stalo, že se o jejich vztahu dozvěděl mlynář Vaňura. Od toho dne začal svou ženu hlídat a střežit jako oko v hlavě. Marně medik obcházel okolo mlýna, marně Dorotu vyhlížel. Po nějaké době už se zdálo, že jejich mileneckému vztahu je definitivně konec, až jednou se přes okno světnice setkaly pohledy Jana a Doroty. Žena mlynářova měla ve svém srdci jasno, musí být s Mydlářem, děj se, co děj.

Tehdy se jí v hlavě zrodil ďábelský plán. Pozdě v noci, když mlynář už tvrdě spal spánkem spravedlivých, otevřela okénko světnice a tmavou nocí se vydala na Kopanici, kde se sešla se dvěma vyhlášenými čarodějnicemi. Čarodějnice, ač s nevolí, vpustily Dorotu do svého domu. To, oč láskou slepá Dorota žádala, byl jed. Ani jedna z čarodějnic se neptala na to, proč jed kupuje, byly naprosto zkažené a peníz, který obdržely, je už hřál na dlani.

Na druhý den ráno se Dorota chovala jako vzorná manželka. Byla milá, ochotná, až na to, že v nestřežené chvíli vytáhla ze záňadří lahvičku s jedem a polila jím jídlo, které právě mlynáři připravila. Nic netušící muž, jenž byl v této chvíli velice šťastný, neboť se mu zdálo, že má svou milovanou Dorotku zpět, připravené jídlo bez jakéhokoliv podezření snědl. Jed od čarodějnic neúčinkoval hned, teprve po dvou hodinách začal být mlynář malátný, udělalo se mu špatně, a tak si raději lehl. Usnul a už se neprobudil.

Dorota nechala svého muže ležet a okamžitě vyběhla za Janem Mydlářem. Medik, když spatřil po tak dlouhé době svou milovanou Dorotu, v duchu zajásal, jeho obličej se rozzářil a ani se neptal, jak je možné, že už jsou zase spolu.

Ten den mládek marně očekával příchodu mlynáře Vaňury, nakonec sešel z mlýnice do světnice. Spatřil spícího stárka a opatrně ho začal budit, teprve poté si všiml, že mlynář již dodýchal. Pak šly věci ráz na ráz. Mládek přivolal doktora a s ním přispěchal i městský policajt. Travička byla, ke své smůle, natolik neopatrná, že lahvičku od jedu nechala ležet ve světnici. Před vězením už ji v tuto chvíli nemohlo nic zachránit.

Jan Mydlář byl zdrcen, jeho láska byla uvězněna za travičství. Čarodějnice z Kopanice pod tvrdým výslechem nakonec přiznaly, že jed, který se nacházel v lahvičce, pochází z jejich dílny a že ho před pár dny prodaly obviněné Dorotě Vaňurové. Nezáleželo na tom, jestli medik věřil všem obviněním, jeho láska k Dorotě byla tak silná, že byl ochoten udělat cokoli, aby ji zachránil. Jeho svědectví, že byla s ním, nepomohlo, a tak dal v sázku svou budoucnost lékaře a stal se všemi tolik nenáviděným katem, neboť jen tak měl možnost dostat s k Dorotě Vaňurové.

Uběhlo několik dní, než získal tolik důvěry, aby se mohl volně pohybovat po věznici. V nejméně hlídaný čas se nenápadně přikradl k cele, kde Vaňurová čekala na popravu, o níž mezitím rozhodl soud. Nebyl čas na vysvětlování ani na objetí, jen letmý polibek a oba milenci se vydali na cestu z vězení. Jan Mydlář neomylně provedl Dorotu chodbami vězení i přes stráže, až se konečně dostali ven. Uprchlice si ale svobody dlouho neužila, strážní si velice brzy všimli, že odsouzená není ve své cele. Neuplynula proto ani hodina a Dorota Vaňurová byla opět uvězněna za vězeňskými zdmi. Kat Jan Mydlář zůstal vpovzdáli, uznal, že nemělo smysl něco podnikat, vše již bylo ztraceno. Tak bezpečně ukryt v křoví sledoval, jak jeho velikou láskou odvádějí. Mlčky trpěl a plakal.

Druhý den byl celý případ travičství uzavřen. Začalo to hned ráno, obě čarodějnice byly po krátkém soudu odsouzeny k trestu smrti upálením na hranici. Kat Mydlář při této popravě asistoval. Travičku Vaňurovou čekala neméně krutá smrt. Za svůj ohavný čin byla pohřbena zaživa na popravišti, nedaleko dnešního sídliště rozhledna.

Medik Jan Mydlář přijal svou novou profesi a zůstal katem Janem Mydlářem.

Pověst čtvrtá:
O vzniku mlynářského erbu

„Nenudilo tě to?“ zeptal se Filip, když dovyprávěl pověst o Mydláři.

„Vůbec ne, ale trošku mě znepokojilo, že kousek od místa, kde bydlím, bylo popraviště.“

„To je fakt. Opravdu to bylo kousek od Rozhledny. Neboj, duchové ti neublíží.“

„Ale vždycky si na to vzpomenu, když půjdu večer domů.“

„Vždyť chodím skoro pořád s tebou. Jo, a když už jsme u těch mlynářů, víš, jak vypadá mlynářský erb?“ zeptal se Filip, aby odklonil téma od popraviště.

„Je tam nějaký rytíř, ne?“

„To není rytíř, ale mlynář z Doupova. Váže se k němu jiná pověst. Chceš ji slyšet?“

„Ty jí taky znáš? Tak jo, povídej, ráda tě poslouchám. Aspoň zapomenu na ty nebohé odsouzence, kteří mě možná budou v noci strašit.“

„Tak jo. Erb vznikl v roce 1116. Tehdy vznikl i „cech mlynářský“. V této době chtěl uherský král Štěpán uzavřít mír s českým knížetem Vladislavem I. Tak se oba vládci spolu sešli na uherských hranicích, aby mír uzavřeli. Jenže mír se nekonal. Vložil se do toho zloduch, který se jmenoval Sok. Chtěl se pomstít za to, že byl vyhnán z Uher. Povedlo se mu lstí překazit uzavření míru a navíc docílil toho, že Čechy a Uhry proti sobě začaly bojovat. Ze začátku to byl nerozhodný boj, ale Uhry se pak dostaly do převahy a Čechové se dali na ústup. Nezabránil tomu ani kníže Vladislav I, který se bitvy osobně zúčastnil. Už to vypadalo, že Češi mají válku prohranou, když se do bitvy vložil muž celý oblečený v bílém. Sekal okolo sebe ostrým mečem. Spoustu nepřátel jediným máchnutím meče přesekl v půli. Když to nepřátelé uviděli, dali se na útěk. Utíkali až k nedalekému městu Budínu. Král Vladislav I. byl šťastný z vyhrané bitvy a samozřejmě se zajímal o to, kdo byl ten udatný bojovník, kterého se nepřátelé zalekli.

„To je mlynář Jiří z Doupova,“ dostal odpověď na svou otázku.

Následně Jiří z Doupova předstoupil před knížete a hluboce se mu poklonil.

„Děkuji ti za tvé hrdinství,“ prohlásil kníže a podal mlynáři ruku.

Mlynář chtěl přijmout nabízenou ruku, ale zjistil, že v boji přišel o tři prsty. Otřel si tedy zraněnou ruku o bílé kalhoty a vytvořil tak na nich tři červené pruhy. Pak teprve knížeti ruku podal.

„Od veliké hanby jsi nás zachránil, proto ti za odměnu bude dovoleno, abys ty i potomci tvého stavu měli v erbu tři červené pruhy v bílém poli, právě takové, jaké máš na svém rouše.“

Pak jmenoval Jiřího z Doupova správcem města Žatce a celého Českého kraje.

Sok, který celou bitvu vyvolal, byl za přítomnosti mlynáře a vojáků roztržen čtyřmi koňmi.

Viktoria!!!

Od těch dob jsou tedy v erbu mlynářů tři červené pruhy v bílém poli. Celý erb je v půlce rozdělen zeleným pruhem, který znázorňuje, kterak mlynář přetínal nepřátele. Druhá půlka je modrá jako voda, jež je nezbytná k mlynářskému řemeslu. V modrém poli je mlýnské kolo a kružidlo, které připomíná řemeslo tesařů, protože mlynáři museli znát spoustu řemesel. O mnoho století později pak akademický malíř dodělal okolí celého erbu včetně postavy Jiřího z Doupova.“

„Hele, jsme doma. Krásně to vyšlo,“ řekla Daniela, když si všimla, že došli až před vchodové dveře.

„To víš, mám to načasované. Tak jdeme, už jsem docela utahaný. Těším se do postele.“

Doma se Filip ještě pořádně napil minerálky, protože z vyprávění mu pěkně vyschlo v krku. Když se ukládal ke spánku, Danča už měla půlnoc.

Pověst pátá:
Libuše a Přemysl

Jedno období svého života, asi tak dvouleté, trávil Šťáhlavský s jednou montážní partou. Jezdili snad po všech koutech České republiky a dávali dohromady všelijaké potravinářské provozy.

Filipovými parťáky tenkrát byli dva skvělí chlapíci Karel Tlapal alias pan fernet, neboť tento nápoj miloval natolik, že ho pil i k snídani. A tím druhým byl Radek Vondra, nevypadal příliš statně, ale síly měl za dva. Jednou je práce zavála i do okolí Ústí nad Labem, kde strávili dlouhé dva měsíce.

Bílá dodávka plná montážního materiálu a nářadí se přiřítila do areálu budoucího lihovaru. Tři pracovníci ve slušivých pracovních oděvech se během několika okamžiků připravili k práci. Po pěti hodinách tvrdé práce si mohli dopřát trochu odpočinku. Karel svou pauzu trávil popíjením oblíbeného fernetu a Filip si šel zapálit svou, ten den první, cigaretu s místními pracovníky, kteří měli v budoucnu fungovat jako obsluha strojů.

„Čau, tak už zase makáte. Nějak dlouho Vám to trvá,“ popíchl Filipa z legrace Jakub Lenc, toho času vedoucí v zácviku.

„To už se nemůžeš dočkat, až tady budeš prohánět podřízené?“ Odpověděl mu s úsměvem.

„Jsi nějak opižlaný,“dodal, když si všiml Lencova nového módního střihu.

„Ani mně nemluv, stálo mě to stovku,“ zareagoval znechuceně na otázku Lenc.“

„To já jsem za stříhání neplatil nic,“ pochlubil se Filip.

„V Chrudimi se neplatí?“ zajímali se ostatní pokuřující pracovníci.

„Ale platí, jenže já jsem kadeřnici povyprávěl jednu chrudimskou pověst a jí se to tak líbilo, že peníze nechtěla,“ vysvětlil jim.

„A neznáš i nějakou od nás z Ústí?“ zeptal se Lenc

„A víš, že znám, dokonce dvě. Jednu zná určitě každý. Už o tom napsal Alois Jirásek.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pověsti nejen Chrudimské.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.