Elizabeth Gilbertová

Poslední

americký muž

jota / 2011

© Elizabeth Gilbertová, 2002

Všechna práva vyhrazena

Translation © Jan Sládek, 2011

© nakladatelství jota, s. r. o., 2011

isbn 978-80-7462-121-5 (ePub)

isbn 978-80-7462-102-4 (mobi)

Dvěma nejúžasnějším ženám, jaké znám —

mé starší sestře Catherine Murdockové

a drahé kamarádce Deborah Luepnitzové.

Ovlivnily jste mě víc, než si dokážete představit.

Z toho vyplývá, že americká národní povaha je výsledkem vlivu pohraničí. Hrubá síla spojená s bystrostí a zvídavostí; praktičnost a schopnost hledat přímočará řešení; dokonalý smysl pro materiální aspekty života, strádající v uměleckém směru, ale jinak dosahující skvělých výsledků; elektrizující energie; dominantní individualismus schopný věcí velkých i děsivých; a v neposlední řadě nadšení a optimismus vyvěrající ze svobody — to všechno jsou rysy pohraničí…

— Frederick Jackson Turner

Kapitola první

Jaký nádherně divoký život! Zcela nový způsob bytí!

— Henry Wadsworth Longfellow v úvahách o tom, že by napsal epickou báseň oslavující amerického průzkumníka a dobrodruha Johna Frémonta

Když bylo Eustaci Conwayovi sedm let, uměl házet nožem natolik přesně, že dokázal přišpendlit veverku ke kmeni stromu. V deseti ji na dobrých patnáct metrů zasáhl v běhu šípem. Jako dvanáctiletý se vydal zcela sám do místních lesů, postavil si provizorní přístřešek a celý týden se živil jen lovem a sběrem plodů. V sedmnácti letech odešel z domu a vyrazil do hor, kde žil v týpí, které si zbudoval vlastníma rukama; oheň rozdělával třením hůlek, koupal se v ledové vodě horských potoků a oblékal se do šatů nahrubo ušitých z kůže zvířat, jež zabil a snědl.

S domovem se mimochodem rozloučil v roce 1977, tedy v době, kdy se v kinech poprvé objevil film Hvězdné války.

Následujícího roku, to mu bylo pouhých osmnáct let, se Eustace Conway plavil po Mississippi. Zdolával ji ve vlastnoručně vydlabané dřevěné kánoi, v níž se potýkal s víry, které dokázaly snadno pohltit dvanáctimetrový kmen, a zpět na hladinu ho vypustily teprve o dobrý kilometr dál po proudu. Hned další rok podnikl tři tisíce dvě stě kilometrů dlouhou pěší túru Apalačskými horami. Putoval z Maine do Georgie a živil se prakticky výhradně masem zvířat, která se mu po cestě podařilo ulovit, a sběrem lesních plodů. V následujících letech Eustace podnikl výpravu do německé části Alp, přešel je pouze v teniskách, v kajaku se plavil Aljaškou, zlézal skalní stěny Nového Zélandu a nějaký čas žil s lidmi kmene Navahů v Novém Mexiku. Ve dvaceti pěti se rozhodl, že se bude kulturou primitivních kmenů zabývat ještě podrobněji, aby se dozvěděl víc o starobylých dovednostech jejich členů. Odletěl tedy do Guatemaly, kde se okamžitě po výstupu z letadla začal shánět po tradičních komunitách. „Kde bych tady, prosím vás, našel nějaké primitivní kmeny?“ Místní lidé mu ukázali směrem k džungli, kterou pak řadu dnů putoval stále hloub do divočiny, až narazil na skutečně mimořádně odlehlou vesnici mayských indiánů, z nichž mnozí v životě neviděli bělocha. Strávil s nimi přibližně pět měsíců, během nichž se naučil jejich jazyk, seznámil se s jejich náboženstvím a zdokonalil se v tkaní látek.

Pravděpodobně nejpozoruhodnější dobrodružství ale prožil v roce 1995, kdy Eustace napadlo, že by se mohl na koni vydat napříč Spojenými státy. Na cestě ho doprovázel mladší bratr a jeho půvabná kamarádka. Byl to naprosto nepromyšlený, šílený podnik. Eustace vlastně ani nevěděl, jestli je taková jízda legální. Příliš se tím ale nezabýval. Prostě jen dojedl slavnostní vánoční večeři, na které si pochutnal se svou rodinou, vzal si svou zbraň, z půdy snesl osmdesát let staré vojenské sedlo (které bylo místy tak prošoupané, že při jízdě na stehnech cítil rozehřátou hruď koně), vyšvihl se do něj a bez dlouhých slov vyrazil na cestu. Od samého začátku počítal s tím, že by se spolu se svými druhy mohl do Velikonoc dostat k břehu Tichého oceánu, i když to všem ostatním přišlo k smíchu.

Všichni tři jezdci drželi pravidelné tempo. Každý den urazili bezmála osmdesát kilometrů. Živili se masem vysoké zvěře sražené automobily a polévkou z veverek. Zpočátku spali v různých stodolách a někdy taky u místních lidí, kteří na ně hleděli s nevěřícným údivem. Jakmile se ale dostali na suché pláně Západu, prostě se jen svalili ze sedla a noc přečkali pod širou oblohou. Jednou odpoledne se jim na rušném mostě na mezistátní silnici splašili koně a málem je smetl rozjetý kamion. Ve státě Mississippi je chtěli zatknout, protože na sobě neměli košili. V San Diegu koně prováděli úzkým travnatým pásem mezi nákupním centrem a osmiproudou dálnicí. V noci u supermarketu přespali a další den odpoledne dorazili k Tichému oceánu. Eustace Conway se s koněm vydal rovnou do příbojových vln. Do Velikonoční neděle chybělo jen deset hodin. Za sto tři dny se jim na koních podařilo přejet Ameriku, čímž stanovili nový světový rekord.

Po celé zemi, od pobřeží k pobřeží, se setkávali s lidmi všech možných povolání a různého vzdělání, kteří zasněně hleděli vzhůru k Eustaceovi usazenému v sedle a s trochou smutku v hlase říkali: „Kéž bych mohl cestovat jako vy.“

A Eustace jim trpělivě, jednomu po druhém, říkal: „Samozřejmě že můžete.“

Ale to jsem se ve svém vyprávění dostala příliš daleko.

Eustace Conway se narodil roku 1961 v Jižní Karolíně. Conwayovi bydleli v pěkném, pohodlně zařízeném domku ve čtvrti obývané podobně situovanými rodinami, jejichž obydlí se od Eustaceova nijak zvlášť nelišila. Hned za domem byl ale kus pěkného lesa, který místní developeři ještě nestačili vykácet. Ve skutečnosti to byl původní hustý a divoký porost, v kterém byste sotva našli úzkou pěšinu. Působil jako z docela jiného, dávno zašlého světa. Lákal nebezpečnými houštinami, v kterých se docela dobře mohli skrývat medvědi. A právě do něj bral otec — který se také jmenoval Eustace Conway a vyznačoval se tím, že znal odpovědi na všechny otázky — malého Eustace a učil ho poznávat rostliny, zvířata a ptáky amerického Jihu. Často se lesem procházeli dlouhé hodiny. Hlavy měli zvednuté do korun stromů a společně rozebírali tvary jejich listů. Právě s těmito výpravami se pojí Eustaceovy první vzpomínky. Vybavuje si nekonečný prostor lesa, rozptýlené sluneční paprsky prostupující hustým příkrovem nad hlavou, klidný, vždy moudře znějící otcův hlas a nádherný zvuk slov kobylka, bříza, topol. Vzpomíná si, jak si užíval nové informace, které se mu do hlavy zapisovaly v bezprostředním fyzickém kontaktu s přírodou. Dodnes se vidí v roli malého chlapce, který zakláněl hlavu tak dychtivě, že byla jen otázka času, kdy skončí na zádech s nesmírnou záplavou stromů nad sebou.

Zbývající věci ho v dětství učila jeho matka. Ukázala mu, jak správně tábořit, jak si vyrobit háček na ryby a pasti na zvěř, jak rozdělat oheň, vykuchat zajíce, uplést si z trávy provaz, najít na říčním dnu ten správný druh bahna na stavbu přístřešku. Taky ho seznámila s řadou knih, které ho okamžitě zaujaly svým nádherným titulem jako třeba Davy Crockett: Mladý dobrodruh nebo Moudrost divočiny. Taky mu ukázala, jak šít z tuhé jelenice. Především ho ale naučila, že vše, do čeho se pustí, má dělat s nadšením a co nejlépe. Je třeba říct, že Eustaceova matka se příliš nepodobala maminkám jeho vrstevníků. Ve srovnání s jižanskými ženami ze šedesátých let minulého století měla o něco víc odvahy. Rodiče ji vychovávali jako chlapce v letním táboře, který vedli a vlastnili v horách nedaleko Asheville v Severní Karolíně. Od malička to byla malá divoška, s kterou bylo těžké pořízení. Skvěle jezdila na koni a dokonale se vyznala v lese. Když jí bylo dvacet dva, prodala svou stříbrnou flétnu a za takto získané peníze se vydala na Aljašku, kde se svou puškou a psem žila ve stanu na břehu řeky.

Když bylo Eustaceovi pět, do lesa za domem poslali buldozery, které připravily pozemek pro další domy. Z jeho dětského snu nezbylo prakticky vůbec nic, ale naštěstí netrvalo dlouho a rodina se přestěhovala do velkého pětipokojového domu na jiném předměstí. Stál ve městě Gastonia v Severní Karolíně a v jeho bezprostřední blízkosti rostl hustý les. Paní Conwayová nechala Eustace a jeho malé sourozence běhat po lese prakticky od chvíle, kdy se postavili na nohy — mezi stromy se proháněli bosky a do pasu nazí, zcela sami, bez dozoru. Trávili tu prakticky všechen čas od rána do večera celé dětství, pouze s výjimkou doby, kterou museli sedět ve škole a v kostelních lavicích (protože matka rozhodně nehodlala dopustit, aby z nich vyrostli nějací divoši).

„Myslím, že jsem nebyla příliš dobrá matka,“ prohlašuje paní Conwayová nepříliš přesvědčivě.

Není asi třeba říkat, že ostatní matky v Gastonii byly její výchovou naprosto zděšeny. Některé si dělaly o osud Eustace a jeho sourozenců skutečně velké starosti. Volaly paní Conwayové a vážným tónem jí vysvětlovaly: „Ty děti byste neměla jen tak pouštět do lesa! Copak nevíte, že je tam spousta jedovatých hadů?“

Paní Conwayové přijde jejich péče ještě po třiceti letech mile úsměvná.

„O co jim proboha šlo?“ nechápavě kroutí hlavou. „Moje děcka přece odmalička poznala jedovatého hada na první pohled! Podle mě jim v lese bylo moc dobře.“

Když zhustíme dějiny Spojených států do velké zkratky, můžeme říct, že nejdříve lidé žili v pohraniční oblasti, která posléze zmizela. A tahle změna proběhla skutečně hodně rychle. Napřed tu byli indiáni, pak průzkumníci, po nich osadníci a města, která se rozrostla do moderních megaměst. Nikdo si téhle proměny nevšímal do chvíle, než divočina naprosto zmizela. Teprve pak po ní začali všichni toužit a chtěli ji zpátky. Během následného nostalgického vzpomínání na dávno zmizelé časy (k němuž nerozlučně patří představení Buffalo Billa v rámci jeho Wild West Show a obrazy Frederica Remingtona zachycující kovboje a další výjevy z divočiny) se rozšířily obavy, které je možné shrnout do následující otázky: Co vyroste z našich chlapců?

Problém spočíval v tom, že zatímco v tradičním evropském pojetí se dospívající hoch vydává do města, kde se z něj stane vzdělaný mladík uhlazených způsobů, v Americe to bylo odjakživa naopak. Američtí chlapci vyzrávají ve chvíli, kdy opouští civilizaci a vydávají se do hor. Tam se zbaví své kosmopolitní výchovy a mění se v drsné, úspěšné muže, kteří se spoléhají jen sami na sebe. Nejsou to žádní angličtí gentlemani, ale skuteční chlapi.

Tenhle divočinou odkojený Američan je velmi zvláštní odrůda. Rozhodně to není žádný intelektuál. Vzdělání nebo zbytečné úvahy o životě ho nezajímají. Spolu s de Tocquevillem o něm můžeme říct, že se vyznačuje „jistou nechutí ke všemu starobylému“. Běžně se s ním setkáte — alespoň podle popisu Johna Frémonta, kterým zachytil archetypálního obyvatele pohraničí Kita Carlsona — „na hřbetu dobrého neosedlaného koně, s kterým se bez klobouku projíždí prérií“. Může se vám ale také stát, že na něj narazíte ve chvíli, kdy se ohání mohutnou sekerou a ledabyle „odhazuje rozštípaná dubová a cedrová polena“ — přesně takovou vzpomínku nám zanechal jistý ohromený cestovatel z devatenáctého století.

Pro velkou část cizinců, kteří do země zavítali v průběhu osmnáctého a devatenáctého století, byl americký muž svého druhu turistickou atrakcí; vyvolával v nich stejný údiv jako Niagarské vodopády nebo nesmírně ambiciózní stavba železnice. V ničem si nezadal dokonce ani s exotickými indiány. Ne všichni byli ale samozřejmě nadšeni. („Snad ani neexistuje národ, a to mluvím i o Francouzích, který by byl stejně nadutý jako Američané,“ kousavě poznamenal britský cestovatel v roce 1818. „Všichni Američané, s kterými jsem se setkal, měli pocit, že je cizinci nemají co učit a trpěli nevyvratitelnou představou, že spolkli všechnu moudrost světa.“) Kritici i obdivovatelé se nicméně shodovali, že typickým rysem amerických mužů je jejich podnikavost a vynalézavost, kterou získali v souboji s divokou přírodou, v jejímž lůnu budovali Nový svět. Nemuseli se ohlížet na třídní rozdíly, nebojovali marný zápas s byrokracií, nepotýkali se s chudobou a špínou velkých evropských měst. Není divu, že tihle noví Američané dokázali za jediný den víc, než si kdo na starém kontinentu dokázal představit. To byla jejich hlavní odlišnost: nikdo nedokázal pochopit, že se dá pracovat tak neuvěřitelně rychle.

Němec Gottfried Duden, který v roce 1824 projížděl americkým Západem, aby našel vhodná území, na kterých by se mohly usadit rodiny jeho krajanů toužící začít za mořem nový život, udiveně zaznamenal: „V Severní Americe dokážou svobodně a dobrovolně spolupracující lidé během několika málo let dokončit stavby, na které v Evropě potřebujeme celá staletí.“ V době Dudenovy návštěvy například osadníci a farmáři v Ohiu budovali bezmála tři sta sedmdesát kilometrů dlouhý kanál, při jehož stavbě jim nepomáhal jediný odborník. Duden na vlastní oči viděl „nádherná města“, která se prudce rozrůstala na místě, kde před pouhými dvěma lety nestálo víc než pár domů. Obdivoval se novým silnicím a mostům, „tisícům nových farem“ a „stovkám parníků“, které byly — stejně jako vše ostatní — výsledkem ruční práce vynalézavých mužů, kterým záleželo kromě dokonalé funkčnosti také na vzhledu. Američan byl pro cizince muž činu. Potřeboval něco? Žádný problém, prostě si to vyrobil nebo postavil.

Není divu, že tahle představa odvážného a schopného obyvatele Nového světa byla v Evropě mimořádně lákavá. Anglická cestovatelka a spisovatelka Isabel Birdová, která proslula svým střízlivě odtažitým, takřka chladným stylem, při setkáních s drsnými Američany, na které narážela v padesátých letech devatenáctého století, jen stěží odolávala nepokrytému nadšení:

„Pokud se s „západním mužem“ osobně nesetkáte, jen stěží si o něm uděláte byť jen přibližnou představu… Je vysoký, pohledný, má široká ramena a mohutnou hruď a celkově působí jako fyzickou prací utužený člověk; má orlí nos, pronikavé šedé oči a hnědé vlnité vlasy — stejnou barvu mají také jeho vousy. Nosí kožený kabátek do pasu a kožené kalhoty po kolena, na nohou má vysoké boty zdobené výšivkou a opatřené stříbrnými ostruhami. Hlavu si kryje rudou, trochu pomačkanou a ušmudlanou, plátěnou čapkou protkanou zlatou nití, kterou bezpochyby dostal od nějaké půvabné obdivovatelky, která nedokázala odolat jeho pěkné postavě a neohroženému vystupování lovce. V jeho společnosti člověk neví, co je to nuda; zná spoustu zajímavých historek a příběhů, nádherně píská a zpívá romantické melodie… Je to šťastný, naprosto vyrovnaný tvor plný dobrodružných zážitků ze života na Divokém západě, dvorný muž svobodný jako vítr.“

Jen pro jistotu, moje slova to nejsou. Těžko říct, jak velká část těchto oslavných ód se zakládá na pravdě a nakolik jde o smyšlenky senzacechtivých novinářů, kteří potřebovali svým nenasytným čtenářům předložit další senzaci. Jednu věc ale vím naprosto jistě: tuhle (nekritickou) chválu jsme my Američané vzali za svou. Přijali jsme ji a přidali ji k vlastním napůl mytologickým představám o svém původu a povaze. Použili jsme ji jako novou ingredienci, s jejíž pomocí jsme stvořili novou představu o počátcích a naturelu typického obyvatele Nového světa. Ztotožnili jsme se s Pecosem Billem. S Paulem Bunyanem. S muži, kteří pomocí mohutné sekery zastavovali řeky a obraceli jejich tok, pomocí uzdy z chřestýšů krotili divoké koně, byli všemocnými hrdiny stvořenými v podnětném prostředí pohraničí. Na tom se shodovali naprosto všichni.

Frederick Jackson Turner proto nebyl zdaleka jediným Američanem, kterého v roce 1890 znepokojila vládní zpráva, podle níž americké pohraničí s konečnou platností, tak říkajíc oficiálně, zmizelo. Jako první si ale položil otázku, co to znamená pro další generace. Jeho obavy záhy zachvátily mnoho dalších přemýšlivých lidí, kteří neznali odpověď na jeho otázku. Co vyroste z našich hochů, jestliže přijdeme o divočinu, v níž by mohli vyrůst v muže?

Klidně by z nich mohli být zhýčkaní slaboši s dekadentními představami o životě. Nebo co hůř, mohli by být jako Evropané.

Poprvé jsem se s Eustacem Conwayem setkala v New Yorku — považte, právě tam. Psal se rok 1993.

Seznámil nás jeho bratr Judson, který je kovboj. Pracovali jsme spolu na ranči ve Skalistých horách ve Wyomingu. Je to už pěkná řádka let. Bylo mi dvacet dva a hrála jsem si na drsné děvče ze Západu — vyžadovalo to značnou dávku přetvářky, neboť ve skutečnosti jsem vyrostla v Connecticutu, kde jsem působila jako rozehrávačka v družstvu pozemních hokejistů. Do Wyomingu jsem se vydala, protože jsem toužila po autentických zážitcích a zkušenostech, které nelze získat jinde než na americkém pohraničí, nebo v místech, kde se kdysi nacházelo — alespoň v té době mi to tak připadalo.

Hledala jsem americké pohraničí stejně vážně a poctivě jako moji rodiče, kteří se podobnou cestou vydali o dvě desítky let dříve — když si koupili menší pozemek v Nové Anglii a představovali si, že jsou další z generací amerických pionýrů: chovali slepice a kozy a taky včely, pěstovali zeleninu, šili si šaty, vlasy si umývali v dešťové vodě, kterou zachytávali do barelu, a topili (v pouhých dvou místnostech) vlastnoručně naštípaným dřevem. Rodiče nám prostě se sestrou poskytli tu nejdrsnější výchovu ve stylu devatenáctého století, jaké byli v daných podmínkách schopni, a to nehledě na to, že prezidentem byl Ronald Reagan a my žili v jedné z nejblahobytnějších částí Connecticutu. Náš naprosto odlehlý domek na samotě ve skutečnosti stál poblíž rušné dálnice a do místního klubu jsme to měli sotva kilometr a půl.

No a co? Spolu se sestrou nás učili, abychom se okolní realitou příliš nezabývaly. V příkopech podél dálnice jsme sbírali ostružiny. Měli jsme na sobě ručně šité šaty a snažili se nevnímat rychle projíždějící proudy aut a kamiony, které nám rozechvívaly zem pod nohama. Do školy jsme přicházely s rukávy potřísněnými zaschlým kozím mlékem a unavené ranními domácími pracemi. Učili nás, abychom nevěnovaly příliš pozornosti kulturním hodnotám společnosti, jež nás obklopovala, a místo toho se raději soustředily na staré posvátné americké poučení: Bohu se přiblížíte jen vlastním úsilím.

Asi vás tedy nijak zvlášť nepřekvapí, že když mi bylo dvacet dva, dospěla jsem k závěru, že studium na vysoké a následná kariéra v nějaké uznávané a zavedené firmě, případně ve státní správě není nic pro mě. O životě jsem měla naprosto jinou představu. Chtěla jsem zjistit, co všechno mohu vlastními silami dokázat, a to bylo, podle mého tehdejšího přesvědčení, možné jen a jen v místech jako je Wyoming. Inspirací mi byli moji rodiče a také Walt Whitman, který mě naprosto uchvátil svým napomenutím určeným americkým chlapcům devatenáctého století: „Vystupte ze svých knih! Vydejte se do své země! Jděte na západ a na jih! Žijte mezi skutečnými muži jako skuteční muži! Zkroťte si koně, naučte se střílet a vypěstujte si svaly, abyste mohli zacházet s vesly…“

Do Wyomingu jsem tedy jinými slovy jela proto, abych se stala chlapem.

Práce na ranči se mi hrozně líbila. Starala jsem se, abychom měli co jíst. Jezdila jsem na koni divokou přírodou, seděla u ohně, pila a klela jako ostatní, napodobovala jsem jejich přízvuk a užívala si svou náhradní identitu, v které mi bylo moc dobře. Když se mě cizí lidé z Wyomingu ptali, odkud pocházím, odpovídala jsem: „Z Lubbocku v Texasu“. Pokud se tihle zvědavci dále nevyptávali, docela dobře se mi dařilo vydávat se za skutečnou kovbojskou holku. Moji přátelé z ranče si pro mě dokonce vymysleli odpovídající přezdívku. Říkali mi Střela.

A nebylo to jen proto, že jsem je o to požádala.

Švindlovala jsem vážně moc dobře, ve své přetvářce jsem byla naprosto důsledná. Dnes ale vím, že tahle komedie byla mým nezadatelným právem, které jsem sdílela se všemi ostatními mladými Američany. Účastnila jsem se národního rituálu. Nepodváděla jsem o nic víc než Teddy Roosevelt o století dřív, kdy se jako uhlazený švihák vydal z New Yorku na západ, aby se z něj stal zocelený muž. Domů posílal vychloubačné, samolibé dopisy, v kterých podrobně popisoval své dobrodružné zážitky a také chlapácké oblečení. („Asi by tě pobavilo,“ psal jednomu ze svých východních přátel, „kdybys mě viděl v širokém klobouku, obšité košili z jelenice ozdobené korálky, plandavých kovbojských kalhotách a vysokých botách z hovězí usně, s uzdou v ruce a ostruhami.“) Tyhle dopisy znám. Sama jsem podobné psala. Desítky takových, desítkám různých lidí. („Minulý týden jsem si koupila boty z chřestýší kůže,“ svěřovala jsem se nadšeně rodičům v roce 1991 z ranče, „a při práci s dobytkem jsem je už stačila úplně prošlapat. Ale nic si z toho nedělám, k čemu by jinak byly?“)

S Judsonem Conwayem jsem se setkala hned během prvního dne na ranči. Byl to první člověk, kterého jsem spatřila po dlouhé cestě do wyomingských hor a musím říct, že jsem se do něj svým způsobem zamilovala. Ne, nebyla to skutečná láska, alespoň ne ve stylu „Vezmeme se a navždy budeme svoji.“ Bylo to naprosté pobláznění ve stylu „Bože můj!“ Prostě jsem tam stála a koukala na něj. Judson Conway byl štíhlý, pěkný mužský s tváří částečně schovanou pod kloboukem. Navíc byl celý zaprášený a upachtěný, což mu ještě dodávalo na atraktivitě. Stačilo, aby se ke mně vydal svým houpavým kovbojským krokem (měl to naučené vážně dokonale, v klasickém hollywoodském provedení „uctivá poklona madam, mám po dlouhé cestě a potřeboval bych se krapátko opláchnout“) a měl další obdivovatelku.

Judson mě přitahoval, protože jsem byla dívka a on byl moc pěkný a já nebyla slepá, ale taky jsem okamžitě poznala, že toho máme hodně společného. Podobně jako mně i Judsonovi bylo dvacet dva let a byl to dokonalý a důsledný podvodník. Nebyl o nic větší kovboj než jeho nová přítelkyně Střela. Nebyl o nic autentičtější než Frank Brown, další dvaadvacetiletý kovboj pracující na ranči. Byl to kluk z vysoké v Massachusetts, který si právě nechal říkat Buck. A pak tam byl taky náš předák Hank, který nás při vyhánění dobytka pobízel halasným: „Tak se zatraceně opřete do sedla, vy padavky!“, ale jinak to byl čirou náhodou synek utažského zástupce vrchního návladního. Bylo to pěkné představení a my měli dokonale rozdané role.

Nejvíc se mi ale líbil Judson, protože si tu svoji užíval o poznání víc než ostatní. Jistou kulturní výhodu mu poskytoval fakt, že pocházel z Jihu, takže dokonale ovládal tamní protáhlý přízvuk. Byl fakt k sežrání. Walt Whitman by byl z jeho životního stylu na větvi. Pravidelně se cvičil ve střelbě a učil se zacházet s vesly, navíc ale cestoval Amerikou v dobytčácích a zpátky se vracel stopem; po cestě líbal děvčata na potkání a své zážitky se naučil skvěle vyprávět. Navíc to byl lovec s talentem od přírody. Ze všeho nejúžasnější byl ale v sedle! Naučil se pár skutečně povedených kousků, jako například naskakovat a seskakovat v běhu vedle koně, a spoustu dalších, které pro práci na ranči neměly vůbec žádný význam, ale skvěle nás jimi bavil.

Dva společně strávené roky ve Wyomingu jsme si skutečně moc užívali, ale pak jsme se vydali každý svým směrem. Přesto jsme byli i nadále v kontaktu. Judson na mé dopisy odpovídal jako starý dobrý poctivý voják z občanské války: výřečně a promptně. Nikdy nevolal, vždy reagoval výhradně písemně. A že toho měl hodně k vyprávění, protože si skutečně dokázal zařídit zajímavý život: na jaře obvykle střílel ptáky doma v Severní Karolíně, během léta pracoval jako rybářský instruktor na Aljašce, na podzim doprovázel turisty na lovu losů ve Wyomingu a v zimě učil, jak chytit ve Florida Keys skutečně velkou rybu.

„Moc rád bych se naučil chytat mořské ryby a taky bych chtěl získat práci na některé z turistických lodí,“ napsal mi ze své první cesty na Floridu. „Bydlím u jednoho páru, s kterým jsem byl ve Wyomingu na jezdecké výpravě. Slovo dalo slovo a než se nadáli, tady mě mají… Hodně času v posledních dnech trávím v Národním parku Everglades, hlavně pozorováním ptáků a pokoušením aligátorů.“

„Nevydělávám na živobytí,“ ozval se z první návštěvy Aljašky, „prostě jen žiju.“

Judson vždycky sliboval (ne, on ve skutečnosti přísahal), že za mnou jednou přijede do New Yorku, kam jsem se mezitím přestěhovala. („Jsou v Hudsonu nějaký ryby?“) Roky ale ubíhaly a on se neukázal. Po pravdě jsem to ani nijak zvlášť nečekala. („Takže se nám vdáváš?“ odepsal nakonec na můj dlouhý dopis. „Asi jsem s tou návštěvou váhal trochu moc dlouho, co?“) A pak mi jednoho dne, dlouhé roky poté, co jsme spolu naposledy mluvili, zavolal. Už to samo o sobě bylo naprosto neuvěřitelné. Judson normálně telefony nepoužívá, rozhodně ne dokud si bude moct koupit známku na dopis. Tentokrát to ale bylo naléhavé. Sdělil mi, že další den letí do New Yorku, aby mě navštívil. Prý jen tak. Žádný zvláštní důvod. Jenom by se moc rád mrkl, jak tohle velké město vypadá. A pak ještě dodal, že s ním přiletí taky jeho starší bratr Eustace.

Následující den ráno Conwayovi kluci skutečně dorazili. Vystoupili ze žlutého taxíku, který je dovezl až ke vstupu k domu, v kterém jsem bydlela, a byl na ně vážně moc zajímavý pohled. Vůbec se k sobě nehodili. Stál tam pohledný Judson, který vypadal jako filmový elegán, a vedle něj jeho bratr Kurva Davy Crockett.

Hned jsem věděla, že je to Kurva Davy Crockett, protože to říkali všichni kolem nás na ulici. Někteří na něj dokonce volali.

„No, koukni, člověče, to je Kurva Davy Crockett!“

„No, nekecej, fakt Kurva Davy Crockett!“

„Fakticky, král americké divočiny!“

Je pravda, že někteří méně znalí Newyorčané to trochu pletli. Tvrdili, že je to Kurva Daniel Boone. Ale všichni měli k tomuhle zvláštnímu návštěvníkovi aspoň nějakou poznámku. Není divu, když se nenápadně plížil ulicemi Manhattanu oblečený do ručně šitých šatů z jelenice s nepřehlédnutelnou dýkou úctyhodných rozměrů za pasem.

Prostě úplnej Kurva Davy Crockett.

Tak proběhlo naše první setkání.

Během dvou následujících dnů jsem v naprosto nepravděpodobných kulisách New Yorku vyslechla celý příběh Eustaceova života. Večer jsme se s Judsonem a Eustacem vydali do jednoho z hlučných barů v East Village. Zatímco Judson se velmi dobře bavil tancem s místními děvčaty, která oblažoval svými dobrodružnými historkami, já seděla s Eustacem u stolku v rohu a poslouchala jeho klidné vyprávění o sedmnácti letech strávených v týpí stranou civilizace, daleko v jižní části Apalačských hor v Severní Karolíně. Místo, kde žil, svůj domov, nazval Želví ostrov — podle indiánské legendy popisující stvoření světa, která vypráví o obří želvě nesoucí celou jeho váhu na zádech. Eustace mi prozradil, že tam daleko v lesích vlastní obrovský kus půdy. Prý je to moc krásné, naprosto nedotčené místo s dobře chráněným zdrojem vody.

Přišlo mi docela zvláštní, že člověk, který se živí masem vačic a zadek si utírá listy, dokáže vyřídit všechny náležitosti nutné k převodu rozsáhlého pozemku v divočině. Jak jsem ale později zjistila, Eustace Conway je mimořádně mazaný chlap. Půdu získal díky penězům, které si vydělal přednáškami ve školách, kde naprosto fascinovaným dítkám vyprávěl o tom, jak pojídá vačice a zadek si vytírá vším, co má zrovna po ruce. Prozradil mně, že investice do půdy je jeho jediným velkým vydáním. Vše ostatní, co k životu potřebuje, si dokáže vyrobit, postavit, vypěstovat nebo zabít. Jídlo si samozřejmě opatřoval lovem, pil vodu z potoků, šil si vlastní šaty…

Eustace se mi taky svěřil, že lidé mají o jeho životním stylu příliš romantické představy. Pokaždé, když se ho někdo zeptá, čím se živí, bez váhání odpoví: „Žiju v lese.“ Lidé se nato zasněně zahledí do dálky a pronesou: „To je něco! V lese! Taková nádhera. Já les úplně miluju!“ Jakoby Eustace trávil celé dny sběrem rosy z květů. Tak ale život Eustace Conwaye rozhodně nevypadal.

Když například před pár lety vyrazil v zimě na lov vysoké, narazil na mohutného, naprosto úchvatného jelena osmeráka, který se pásl v křoví. Vystřelil na něj a jelen se složil k zemi. Eustace nevěděl, jestli ho zabil a pro jistotu čekal, zda se nezačne hýbat a nepokusí se z křovisek prchnout. Zvíře leželo bez hnutí. Eustace se pomalu, co nejtišeji, krok za krokem začal blížit k místu, kde se jelen zhroutil po první ráně. Zjistil, že leží na boku a sotva slyšitelně dýchá. Z nozder mu vytékal tenounký rudý proužek krve, z kterého se v chladném vzduchu kouřilo. Oči se pohybovaly. Jelen ještě žil.

„No tak, brachu! Na nohy, ať tě můžu dorazit!“ povzbuzoval ho Eustace hlasitě.

Zvíře se ani nehnulo. Eustace se nechtěl dívat, jak tam jelen leží raněný a na pokraji smrti, ale současně se mu příčilo střelit ho takto zblízka do jeho nádherné hlavy. Vytáhl proto z pouzdra zavěšeného na opasku nůž a zabodl ho do krční tepny. Jelen se v náhlém návalu sil vzepjal a začal se ohánět rozložitými parohy. Eustace ho za ně chytl a s nožem stále ještě v ruce se pustil do nerovného souboje. Zvíře a člověk se zmítali keři, váleli se dolů svahem. Jelen podnikal jeden výpad za druhým a Eustace se snažil parohy odrážet proti stromům a kamenům. Nakonec si jednu ruku uvolnil a prořízl jelenovi spolu s průdušnicí všechny žíly a tepny na krku. Umírající zvíře se ale nehodlalo vzdát. Zuřivě bojovalo dál a nepřestalo, dokud ho Eustace nezatlačil hlavou do bahna a tlakem kolena ho neudusil. Nato Eustace zajel rukama do otevřeného krku a celý obličej si potřel jelení krví. S pláčem a smíchem nadšeně děkoval vesmíru a přírodě za to, že stvořila tak velkolepé a statečné zvíře, které obětovalo život, aby on mohl žít.

Tak nějak vypadal život v lesích pro Eustace Conwaye.

Ráno po našem rozhovoru v baru jsem vzala oba bratry na procházku parkem na Tompkinsově náměstí. Tam se mi Eustace ztratil. Začala jsem si o něj dělat starosti. Říkala jsem si, že není v prostředí, na které je zvyklý, a je tudíž bezmocný a zranitelný. Když jsem ho konečně objevila, v poklidu si povídal s tou nejděsivější bandou drogových dealerů, jakou si dokážete představit. Nabídli mu crack, který Eustace Conway zdvořile odmítl, ale tím jejich konverzace rozhodně neskončila. Zjevně si měli co říct i o jiných věcech.

„Hele, kámo,“ ptal se ho jeden z drogových dealerů, když jsem k nim dorazila, „kdes přišel k takové parádní košili?“

Eustace ochotně vysvětlil, že košili nikde nekoupil, ale že si ji ušil. Z jelení kůže. Podrobně popsal, jak zvíře skolil svou starodávnou mušketou, jak ho vyvrhl (svým vlastním nožem!), kůži vydělal, po tradičním způsobu jelením mozkem, a pak z ní pomocí šlach, které vytáhl ze svalů podél páteře, ušil košili. Vysvětlil drogovým dealerům, že vlastně nejde o nic obzvlášť složitého, že by to klidně zvládli taky. A že kdyby ho někdy navštívili v horách na Želvím ostrově, rád by je naučil spoustu zajímavých triků, jak přežít v divoké přírodě.

Řekla jsem: „Už musíme jít, Eustaci.“

Dealeři si s ním jeden po druhém potřásli rukou a jeden z nich poznamenal: „Ti povím, Eustaci, ty seš vážně číslo.“

To je ale přesně způsob, jakým Eustace komunikuje s okolním světem — nevynechá jedinou příležitost, aby lidi kolem sebe nepoučil o přírodě. Musím ale upozornit, že Eustace rozhodně není nějaký poustevník, zakyslý hipík nebo ekologický aktivista. Nežije v lesích, protože se skrývá před společností nebo tam pěstuje fakt žúžo trávu, případně tam schovává zbraně pro nadcházející rasovou válku. Žije v lesích, protože tam patří. A k tomu se snaží přesvědčit další lidi, aby se přestěhovali do lesa s ním, neboť věří, že je to jeho hlavní životní poslání — prostřednictvím vzájemně obohacujícího spojení s divokou přírodou zachránit kolektivní duši amerického národa. Čímž se snažím naznačit, že Eustace Conway je podle svého názoru Poslem osudu.

Eustace stvořil Želví ostrov — svůj vlastní dokonalý vesmír uprostřed lesů — jako svého druhu dokonalé výukové centrum, univerzitu v divočině, přírodní klášter. Po dlouhých letech strávených studiem primitivních kmenů a po mnoha osobních zkušenostech s proměnou, které je člověk schopen v lůně divoké přírody, Eustace dospěl k vlastnímu ucelenému názoru na život. Je přesvědčen, že jediným způsobem, jak vyléčit společnost zasaženou korupcí a prolezlou nemocemi, mezi nimiž vyniká především chamtivost, je nabídnout lidem zážitek absolutního vytržení, který se člověka zmocní ve chvílích, kdy stojí tváří v tvář tomu, co sám popisuje jako „umění a božská podstata přírody“.

Tvrdí, že my Američané jsme se neustálým usilováním o co největší pohodlí zbavili prožitků, jež se dostavují v kontaktu s drsnou a povznášející krásou přírody, kterou jsme nahradili nepoměrně bezpečnějším, ale současně naprosto umělým městským prostředím. Eustace prohlašuje, že společnost se rozpadá především v důsledku naší nadměrné vynalézavosti. Vzdělaní, chytří a ambiciózní Američané, neustále toužící po vyšších výkonech, si během posledních dvou staletí vybudovali tlačítkový svět dokonalého a nepřetržitého pohodlí. Základní lidské potřeby — jídlo, oblečení, přístřeší, zábava, doprava a dokonce i sexuální uspokojení — již nejsou objektem individuálního snažení, součástí rituálů či podrobného zkoumání směřujícího k hlubšímu pochopení. Všechny tyto věci jsou k dispozici za peníze. V horším případě je můžete mít na úvěr. To vede k tomu, že nikdo neumí víc než to, co spadá do jeho velmi úzké specializace, jejímž prostřednictvím si lidé vydělávají peníze, které směňují za zboží a služby potřebné k modernímu životu.

Zdá se, že uhýbáním před výzvami, které obcházíme a míjíme různými zkratkami, o něco přicházíme. A Eustace rozhodně není jediný, kdo tuto ztrátu vnímá. Ne nadarmo jsme stále úzkostnější a trpíme depresemi. Všechny moderní výdobytky by nám podle původních představ měly šetřit čas. Otázka je, k čemu ho potřebujeme? Díky tomu, že jsme vytvořili systém, který se bez velké námahy stará o veškeré naše potřeby, máme dostatek prostoru na…?

No, tak určitě na televizi — na spoustu televizní zábavy, dlouhé hodiny, dny, týdny, měsíce z životů naprosté většiny Američanů. A pak na práci. Američané tráví v práci rok od roku stále více času. Takřka ve všech domácnostech musí pracovat oba rodiče (pokud jsou k dispozici) na plný úvazek, jinak by nemohli platit za všechno zboží a služby. To znamená, že hodně cestujeme. A s cestováním je nezbytně spojen stres. Spousta stresu. Odvrácenou stranou je rozvolňování rodinných a sousedských vazeb. Na cestě do práce se živíme jídlem z rychlého občerstvení, což má nevyhnutelné zdravotní následky. (Americká společnost je bezpochyby nejtlustší a nejméně aktivní v celých dějinách lidstva a každým rokem nabíráme další a další kila. Skoro se zdá, jako bychom se ke svým tělům chovali se stejnou přezíravostí jako k přírodním zdrojům. Pokud nám selže nějaký životně důležitý orgán, prostě si koupíme nový — nebo v to alespoň slepě doufáme. Někdo se o to postará. Možná věříme, že za nás někdo vysází nový les, až ten starý docela vytěžíme. A to v lepším případě, pokud si vůbec všimneme, že ubývá dřeva.)

Jde o postoj odhalující nebývalou aroganci, co hůř, naprosté odcizení. Docela jsme vypadli z rytmu. O nic víc nejde. Vzhledem k tomu, že se již osobně nestaráme o zajištění potravy, nemáme, proč se zajímat řekněme o roční období. Čím se od sebe liší léto od zimy, když si můžeme po celý rok dopřát čerstvé jahody? Klidně si můžeme dovolit celoročně udržovat příjemnou teplotu v domě, takže není důvod se starat, kdy přesně začíná podzim a s ním chladnější dny. Proč bychom se na ně měli připravovat? Brát je v úvahu? A na co bychom se obtěžovali úvahami, jak proces pravidelného odumírání na prahu zimy souvisí s naší vlastní smrtelností? A když se pak vrátí jaro a s ním se znovu probudí všechny přírodní síly, proč by se nás to mělo nějak zvlášť týkat? Že bychom si našli volnou chvilku a třeba za tento zázrak někomu poděkovali? Nebo ho alespoň oslavili? Když vezmeme v úvahu, že domov opouštíme prakticky jen, když míříme do práce, jaký důvod bychom mohli mít k tomu, abychom si alespoň povšimli mocné, ohromující, výjimečné a věčné životní síly, jež se kolem nás v nekonečném koloběhu vzdouvá a zase uvadá?

Zjevně žádný. Především ale proto, že jsme si všeho kolem sebe přestali všímat. Nebo tak to alespoň vnímá Eustace Conway, když se dívá na dnešní Ameriku. Vidí lidi, kteří ztratili kontakt s přírodním koloběhem, jenž po dlouhá tisíciletí určoval lidskou podstatu a spoluvytvářel kulturu. Tím, že jsme přišli o životně důležité spojení s přírodou, přicházíme také o své lidství. Vždyť na Zemi nejsme jen nějací návštěvníci z cizí planety. Patříme sem a jsme spřízněni se vším živým, co se na Zemi vyskytuje. Ze země jsme se zrodili a po smrti v ní také skončíme; ve zbývajícím mezičase je nám domovem. Jak máme porozumět sami sobě, když alespoň trochu nepoznáme naši domovinu? Jen prostřednictvím takového poznání můžeme vstoupit do širšího metafyzického rámce.

Eustaceův názor na společnost je značně mrazivý. Vidí lidi natolik odcizené přírodním cyklům, že se životem pohybují jako náměsíční — slepí, hluší, bez sebemenší snahy o hlubší pochopení světa kolem sebe. Jako roboti přežívají ve sterilním prostředí otupujícím smysly, oslabujícím tělo, ničícím duši. Eustace ale současně věří, že můžeme ztracenou lidskou podstatu získat zpět. Vracíme se k ní pokaždé, když se zahledíme na horu a zamyslíme se nad jejím úctyhodným stářím, když si povšimneme úchvatné hry slunečních paprsků na vodě. Kousek jí získáme pokaždé, když se setkáme s neúprosnou poezií potravinového řetězce. Kdykoli se zaměříme na jednotlivé detaily okolního světa, spatříme celý obraz, uvědomíme si, že máme jen jediný oslnivý okamžik života na Zemi a že se musíme v povzneseném údivu sklonit před realitou, před zákony vesmíru a být vděční za svou krátkou, ale významnou spoluúčast na jeho dění.

Jistě nejde o nijak radikální koncepci. Prakticky všichni ochránci přírody, co jich na světě je, vychází z filozofie založené na stejných východiscích. Eustace Conway se ale od těchto ochránců přírody liší zvláštním přesvědčením, které má už od dětství, že jeho osobním poselstvím je vytrhnout své spoluobčany z náměsíčného spánku. Odjakživa věří, že jen on má dost sil, a tudíž zodpovědnost stát se nástrojem změn. Osamocený muž s vizí.

A jaká že je tahle jeho vize? Přece, že Američané jeden po druhém zamíří do jeho mystického světa přírodní utopie v lesích. Pod jeho osobním vedením se tu zbaví svých slabostí, nevědomosti a malichernosti, které se v nich uhnízdily v důsledku moderní výchovy. Pomocí svého osobního charismatu uvede lidi zpátky do divočiny, strhne jim pásku z očí, ukáže jim úchvatné přírodní scenérie a řekne: „Hleďte!“ Pak jen ustoupí o krok zpět a v tichosti bude sledovat jejich procitnutí.

Eustace odjakživa snil o početných skupinách dětí, které se pohrnou do jeho stroze vybavených letních táborů, ale byl připraven přijímat i dospělé — žáky — kteří se budou pod jeho dohledem a vedením dostatečně dlouho učit žít v lůně přírody. Samozřejmě chápe, že k sobě do lesů nemůže přitáhnout úplně všechny Američany. Proto se rozhodl se svým poselstvím vyjít do světa a obrazně řečeno přinést les do měst. Jde s vůní divočiny ve vlasech, na kůži a ve slovech. Rozhodl se kázat a učit ve školách, seznamovat mladé lidi se svými názory. Objíždí trhy a nákupní centra, nevyhýbá se parkovištím u čerpacích stanic, dobré je mu sebemenší veřejné prostranství, na které narazí. Vášnivě hovoří s podnikateli, ženami v domácnosti, studentkami, které si přivydělávají hlídáním dětí, prostitutkami, milionáři, ztroskotanci na drogách.

Odjakživa nepochyboval, že svou energií a osobním příkladem postupně dokáže Ameriku obrodit. Lidé se poučí a změní k lepšímu, získají ztracenou sílu a naučí se spoléhat jen sami na sebe. Poté opustí Eustace a vydají se šířit nově získané poznání mezi své sestry a bratry. Eustaceovo evangelium tak zasáhne celé rodiny, vesnice, města, okresy a státy, až nakonec všichni budeme žít jako Eustace — budeme si pěstovat vlastní jídlo, šít oblečení, rozdělávat oheň hůlkami a prožívat radost z možnosti být člověkem. Tímto způsobem spasíme náš velký národ a spolu s ním celý svět.

Alespoň tak to plánoval.

Odvážné? To jistě. Ale na tomhle člověku je přece jen něco zvláštního…

Eustace není možné jen tak snadno odbýt. V divočině se vyzná skutečně skvěle. S nepokrytým obdivem mi o tom říkal Judson a později jsem se o tom přesvědčila na vlastní oči. Není situace, v které by si nevěděl rady. Má veškeré fyzické a intelektuální předpoklady k tomu, aby zvládl všechny úkoly, které před něj příroda staví. Dokonale vidí, stejně dobře slyší, má skvělý smysl pro rovnováhu, výtečné reflexy a dokáže se soustředit. Spíše křehce, ale pevně působící kostru má obalenou spoustou svalů, takže působí jako rozený běžec na střední tratě. Jeho tělo dokáže splnit všechny úkoly, které mu zadá. A stejné je to i s jeho hlavou. Stačí, když mu nastíníte svou představu nebo něco ukážete, okamžitě vše pochopí a navíc začne váš nápad bez dlouhého váhání vylepšovat. Nikdy jsem nepotkala člověka, který by věnoval víc pozornosti svému okolí. Mozek používá přesně tak, jak to popisoval Henry Adams, když mluvil o prvních amerických osadnících — jako „jednoduchý nástroj, praktický, úsporný, vždy dobře nabroušený a schopný tnout přímo do živého“.

Není divu, že s takovým mozkem jde přímo k jádru věci a všechny kolem sebe udivuje naprostou upřímností. Když jsem se ho jednou zeptala: „Je vůbec něco, co bys neuměl?“ Eustace bez dlouhého rozmýšlení odpověděl: „Po pravdě mi nikdy nic nepřišlo nějak zvlášť obtížné.“ Z toho je jasně vidět, že mu rozhodně nechybí sebevědomí, které člověk nezbytně potřebuje, když chce změnit svět. K tomu se vyznačuje neochvějnou vůlí a neprůstřelnými názory rozeného reformátora. Má nepřehlédnutelné charisma, které při svých četných setkáních s nejrůznějšími lidmi bez váhání využívá.

Poprvé jsem Eustace na Želvím ostrově navštívila v roce 1995. Přibližně v polovině mého pobytu musel ze svých milovaných hor odejít a já šla s ním. Opustil lesy podobně jako mnohokrát předtím, aby o nich vyprávěl lidem, vydělal trochu peněz a šířil své poselství. Vydali jsme se společně napříč Severní Karolínou do malého letního tábora, v kterém se děti učily, jak se šetrně chovat k životnímu prostředí a jak ho správně chránit. Na večerní setkání do táborové jídelny se přiloudala skupinka puberťáků, kteří mi připadali jako typičtí rozmazlení synáčkové a dcerušky, jakých je Amerika plná — chovali se hlučně, sebevědomě, bez sebemenší špetky respektu, v jednom kuse se poštuchovali, překřikovali se a hlasitě se smáli. Jak je chce, proboha, Eustace nadchnout pro přírodu?

Okamžitě mě napadlo, že tohle přece nemůže dopadnout dobře.

Eustace měl na sobě obyčejné džíny a kostkovanou košili, žádnou kůži. Klidným krokem přešel pódium a stoupl si k mikrofonu. Na pásku měl zavěšenou svou dýku.

Děcka mu nevěnovala pozornost, ječela a strkala se, jako by tam ani nebyl.

Štíhlý a naprosto vážně působící Eustace si zasunul ruce do kapes kalhot a trochu se naklonil k mikrofonu. Po chvilce váhání řekl: „Nerad křičím, takže budu mluvit potichu.“

Pošťuchování a rozjívené halasení okamžitě ustalo. Neposedná omladina na Eustace Conwaye hleděla jako na zjevení. Nikdo ani nepípl. Během okamžiku zavládlo dokonalé ticho. Vážně si vůbec nevymýšlím. Byla to scéna jako vystřižená z filmu Panu učiteli s láskou, v němž Sidney Poitier krotí třídu plnou nevycválaných maturantů.

„Do lesů jsem se poprvé vydal v sedmnácti,“ Eustace začal svou přednášku. „To znamená, že jsem nebyl o moc starší než vy…“ A pak se rozpovídal o svém životě. Ti mladí lidé byli tak fascinováni, že byste jim mohli klidně trhat zuby a ani by si toho nevšimli. Eustace jim vyprávěl o tom, jak se dá v divoké přírodě přežít a taky o svých početných dobrodružstvích. Současně jim vysvětlil, že podle jeho názoru existuje svět krabic a svět kruhů.

„Já osobně,“ pustil se do nesnadného výkladu, „žiju v přírodě, kde je všechno vzájemně propojeno, vše se pohybuje v kruhu. Stále dokola se střídají roční období. Kruhové jsou všechny planety a totéž platí o drahách, po kterých obíhají kolem Slunce. V kruhu se pohybuje také veškerá voda, kterou máme na Zemi. Naprší z oblohy, řekami a potoky se šíří po světě a roznáší život a nakonec se zase vypaří a vrátí tam, odkud se objevila. Já bydlím v kruhovém týpí, hřeju se u kruhového ohně a když za mnou na návštěvu přijedou přátelé a lidi, které mám rád, sedneme si do kruhu a povídáme si. Život rostlin i zvířat probíhá v nekonečném kruhu. Když žijete v přírodě jako já, vidíte to na vlastní oči. Kdysi dávno lidé chápali, že základem života je kruh, ale moderní společnost to přestala respektovat a možná si to ani neuvědomuje. Nechci žít v budovách, protože jsou naprosto mrtvé, nic v nich neroste, neteče jimi voda, jsou to místa bez života. Nedokázal bych tam vydržet. Hodně lidí říká, že nežiju ve skutečném světě, ale podle mě je to spíš tak, že falešný je svět naprosté většiny moderních Američanů, protože se pohybují mimo přirozený kruh života.

Jak tenhle kruh života funguje, jsem nejlépe pochopil v době, když jsem se svým bratrem a přítelem cestoval na koni napříč Spojenými státy. Jednou jsme narazili na tělo nedávno uhynulého kojota. Ležel na horké poušti a jeho tělo bylo prakticky dokonale mumifikované, ale kolem něj jsme uviděli malý kruh čerstvě vyrostlé trávy. Země si z mrtvého zvířete vzala zpátky nezbytné živiny, s jejichž pomocí se probudila k novému životu. Okamžitě jsem si uvědomil, že nejde o setkání se smrtí; naopak, hleděli jsme na nekonečný koloběh znovuzrození. Vytrhal jsem kojotovi zuby a vyrobil si z nich náhrdelník, který mám na krku — to abych nikdy nezapomněl, co jsem viděl a pochopil.

A jak žijí dnešní lidé? V kruzích? Kdepak. Ani náhodou. Uzavírají se do hranatých krabic. Každé ráno se probouzí v krabicovitých ložnicích, protože jim krabička, kterou mají poblíž hlavy, hlasitým pípáním sdělila, že je nejvyšší čas vstát. Snídají věci, které mají uskladněny v krabicích a ty pak vyhazují do dalších krabic. A pak vyjdou z krabice, v které bydlí, a posadí se do krabice s koly, která je odveze do práce, což je zase jen krabice rozdělená na spoustu maličkých krabic, v kterých spolu se spoustou dalších lidí celý den sedí a zírají do počítačových krabic. Když je pracovní část dne u konce, všichni se zase naskládají do svých krabic opatřených koly a odjedou domů, do svých nehybných krabic, kde stráví večer sledováním obrázků v televizní krabici. Z krabic poslouchají hudbu, živí se z krabic, mají v nich uložené šaty — jsou v nich pevně uzavřeni a nemohou z nich ven! Řekli byste, že vám to něco připomíná?“

Děti se už drahnou dobu smály a nadšeně tleskaly.

„Osvoboďte se od krabic!“ pronesl Eustace klidným hlasem. „Nemusíte v nich žít jen proto, že to prý jinak nejde. Nejste přece zajatci své kultury! Lidstvo dlouhé tisíce a tisíce let takhle nežilo a vy tak nemusíte žít ani dnes!“

Eustace mluvil ještě hodinu a když skončil, místnost zaplnil ohlušující aplaus. Připadala jsem si jako na sezení nějaké náboženské sekty. Na konci přednášky si Eustace sedl na okraj pódia a pomalu usrkával ze skleněného džbánu plného křišťálově čisté vody ze Želvího ostrova, kterou si nosil všude s sebou. Zjevně ohromení mladí lidé se kolem něj začali uctivě seskupovat. Přistoupil k němu vedoucí tábora, potřásl mu rukou a nenápadně mu podal v obálce uložený šek na slušnou sumu. Děcka se pomalu odvažovala stále blíž. Místo hned vedle Eustace si pro sebe zabral místní nejdrsnější týpek, jistě s pověstí tvrďáka a nenapravitelného chuligána. Sevřel ruku v pěst, udeřil se do hrudi a slavnostním hlasem pronesl: „Seš hustej. Fakt bomba.“ Eustace zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. Ostatní táborníci se seřadili, aby si s ním potřásli rukou, a pak začala palba otázek.

„Dokázal byste hned teď rozdělat oheň, kdybyste to potřeboval?“

„Dokázal.“

„A co kdyby vás vysadili nahého uprostřed Aljašky, myslíte, že byste přežil?“

„Podle mě ano. Ale hodně by pomohlo, kdybych měl aspoň nůž.“

„Měl jste strach, když jste se poprvé odstěhoval do lesa?“

„Ne. Život uprostřed moderní civilizace je daleko nebezpečnější než život v lese.“

„Zlobili se na vás rodiče, když jste odešel z domu a rozhodl se žít v lese?“

„Táta moc nechápal, proč opouštím pohodlně zařízený dům, ale máma mi rozuměla.“

„Byl jste už někdy nemocný?“

„Párkrát, ale ne moc často.“

„A byl jste už někdy u doktora?“

„Ne, to ne. Nikdy.“

„Umíte řídit auto?“

„A jak jsem se sem podle tebe dnes večer dostal, co?“

„Používáte nějaké moderní nástroje?“

„Používám motorovou pilu, a docela často, protože se musím starat o svůj pozemek. Taky používám telefon. Jo, a plastové kbelíky. Ty jsou fakt naprosto skvělé! Můj Bože, jak já je miluju. Vyrobil jsem si spoustu košů a nádob z kůry a trávy — chci říct, že samozřejmě vím, jak na to, a kolikrát jsem tímhle primitivním způsobem tahal vodu — ale můžete mi věřit, že není nad plastový kbelík. S tím jde všechno daleko rychleji. No, vážně! Tyhle plastové kbelíky jsou úplně boží! Skvělý vynález! Fakt je miluju!“

„Používáte kartáček na zuby?“

„No, zrovna teď ne.“

„A máte hřeben?“

„Měl jsem dikobrazí hřeben, ale pak se mi ztratil. Takže ne, hřeben už nemám.“

„Co je to dikobrazí hřeben?“

„Prostě hřeben, který si vyrobíš z dikobrazích ostnů.“

„A jak jste se k nim dostal?“

„Jednou, když jsem putoval Apalačskými horami, mi dikobraz zachránil život, a tak jsem si z jeho bodlin na jeho počest vyrobil hřeben.“

„Jak vám mohl dikobraz zachránit život?“

„Tím, že mi dal trochu masa, když jsem málem umíral hlady.“

Následovalo dlouhé ticho, v jehož průběhu si děti snažily představit, jak to asi tak mohlo probíhat. Pak se ozvalo skoro sborové „Aaha…“ a výslech pokračoval.

„Proč jste umíral hlady?“

„Protože jsem neměl vůbec nic na jídlo.“

„A jak to, že jste neměl co jíst?“

„Protože byla zrovna zima.“

„Kdy jste byl nejdelší dobu bez jídla?“

„Pravděpodobně dva týdny před tím, než jsem zabil toho dikobraza.“

„A mohli bychom ten váš dikobrazí hřeben vidět?“

„Nemohli. Jak jsem říkal, už ho nemám. Jednou jsem si ho s sebou vzal na podobnou přednášku, jakou jsem měl dnes, abych ho ukázal děckám — byly asi tak staré jako vy. No, a někdo mi ho ukradl. Dokážete si představit, jak strašně jsem z toho byl smutný?“

„Máte nějakou zbraň?“

„Mám několik zbraní.“

„Zabil jste někdy člověka?“

„Ne.“

„Jste ženatý?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Řekl bych, že jsem zatím asi nenašel tu správnou ženu.“

„A chtěl byste se jednou oženit?“

„Ze všeho nejvíc na světě.“

„Je vám tam u vás v lesích někdy smutno?“

Eustace chviličku zaváhal a trošku smutně se usmál. „Jenom někdy večer.“

Když jsme pak o něco později seděli o samotě, Eustace mi vyprávěl, jak strašně ho bolí u srdce, když je ve společnosti tak zvaných moderních amerických mladých lidí. Ano, je pravda, že s nimi dokáže mluvit, umí najít společnou řeč, ale nikdo netuší, co prožívá, když vidí, jak jsou tahle děcka omezená, jak neukázněně se chovají a jak se chovají nejen k sobě navzájem, ale taky k dospělým — naprosto bez sebemenší špetky úcty. Jsou úplně strávená svými materiálními potřebami a dokonale bezbranná, protože neumí prakticky nic užitečného, na rozdíl řekněme od takových dětí Amišů.

Po pravdě musím přiznat, že jsem Eustace a jeho lamentování poslouchala jen napůl ucha, protože jsem se zabývala docela jinou otázkou. „Moc ráda bych se tě zeptala na něco, co souvisí s dnešním večerem. Můžu? Docela by mě zajímalo, jestli děti takhle reagují pokaždé.“

„Jo, to jo.“

„Bez ohledu na věk a rodinné zázemí?“

„Jo.“

Chvilku jsem o tom přemýšlela. „A dokázal bys mně říct, čím přesně jsi je během přednášky tak silně zaujal? Přece jsi viděl, že z tebe byly úplně pryč.“

Eustace mi odpověděl tak bezprostředně, jednoznačně a věcně, že mě lehce zamrazilo v zádech.

„Protože okamžitě poznaly,“ dozvěděla jsem se od něj, „že jsem skutečný člověk. Odhaduju, že se zatím s žádným nesetkaly.“

Kapitola druhá

Můj synu, ach, kate můj,

Beru tě v náručí,

Klidně a tiše podřimuj,

Ať tě svým teplem utěším

— „Můj synu, ach, kate můj“ Donald Hall

V zimě roku 1975, když bylo Eustaci Conwayovi čtrnáct let, si začal vést nový deník, do kterého si na úvod zapsal:

„Já, Eustace Conway, bydlím v poměrně dost velkém domě v Gastonii v Severní Karolíně. Žiju tu spolu se svými rodiči, kteří jsou doposud oba naživu, a taky dvěma bratry (Waltonem a Judsonem) a sestrou (Marthou). Ze všeho nejvíc mě zajímá život indiánů, jejich řemesla a znalosti. Podařilo se mi sestavit čtyřčlennou skupinu, s kterou cvičíme indiánské tance. Jsem v ní já, můj bratr Walton, který je starší než Judson, Tommy Morris, můj dobrý kamarád, který bydlí jen dva bloky od nás, a pak taky Pete Morris, což je jeho bratr. Jejich táta asi tak před dvěma roky spáchal sebevraždu, ale jejich máma se bude brzy zase vdávat. Když mám jen trochu času a příležitost, chodím do přírodovědného muzea, protože se mi tam strašně líbí a mám rád všechny lidi, co tam pracují. Myslím, že jsem skoro jako jeden z nich… Můj pokoj je taky takové malé muzeum. Stěny jsem pomaloval výjevy ze života indiánů, mám tu medvědí kůže od strýčka z Aljašky a spoustu indiánských nástrojů, které jsem si vyrobil. Nic jiného se mi už do pokoje nevejde, protože je vážně strašně přeplněný, a to mám ještě spoustu dalších věcí, které do něj nemůžu dát.“

Eustace nebyl jen tak obyčejné dítě. Neustále se něčím zabýval. Samozřejmě každý den chodil do školy, ale jenom proto, že to po něm rodiče chtěli a jinak to nešlo. Po vyučování sedl na kolo a uháněl do místního malého přírodovědného muzea plného notně zaprášených exponátů představujících faunu a flóru Severní Karolíny — většina z nich tu byla od první světové války. A právě v muzeu začínala skutečná výuka; ředitel Alan Stout si ho velmi záhy oblíbil a velmi rád ho vítal ve svém úchvatném malém svatostánku, v němž byl neomezeným vládcem.

Eustace byl ten typ dítěte, kterému se jen těžko říká ne. Nestávalo se to často, ale když se usmál, člověk z něj nemohl odtrhnout oči. Takový cílevědomý hoch! Každý den se chce dozvědět něco nového, zajímá se o geologii, antropologii, historii, biologii — prakticky o všechno, co mu nabídnete. Pan Stout nechával Eustace, aby se po škole potuloval muzejními depozitáři, a chlapec si to nesmírně užíval. („Pan Stout toho ví o indiánech daleko víc než kdokoli z našich známých,“ nadšeně si zapisoval Eustace do deníku. „A navíc krásně maluje vodovými barvami, hlavně výjevy z Tennessee, kde se narodil a taky tam vyrostl.“) Pan Stout se nikdy předtím s podobným chlapcem nesetkal; po pravdě se mu to nepoštěstilo ani nikdy poté. Kdykoli dal Eustaceovi nějakou knížku, aby do ní nahlédl, pozorně ji prostudoval a na vše, čemu tak docela nerozuměl se podrobně vyptal. Na další odpoledne pak chtěl další. Když mu pan Warren Kimsey, stálý zaměstnanec muzea a zkušený preparátor, ukázal, jak správně stáhnout králíka, Eustace se do nelehkého úkolu pustil s až fanatickou pečlivostí a hned nato prosil, jestli by nemohl dostat dalšího králíka, aby se ještě víc zdokonalil.

„Warren sice není v muzeu dlouho, ale myslím, že jsme se už spřátelili,“ svěřil se svému deníku. „Ze všech lidí v muzeu patří k těm nejmilejším. Vlastně ho mám asi rád úplně nejvíc ze všech na světě.“

Eustace byl skvělý pomocník. Naprosto neúnavný, vždy horlivý a nadšený. Vůbec mu nevadilo, když měl zamést ve skladišti nebo se ujmout nějaké jiné nepříjemné práce, do které se nikomu jinému v muzeu nechtělo. Pan Stout mu dovolil, aby v muzeu nacvičoval se svou skupinou indiánské tance. Eustace byl jejím vedoucím, ale pan Stout malým tanečníkům radil a pomáhal, vozil je na soutěže, ukazoval jim, jak šít a korálky zdobit složitý tradiční indiánský oděv. Když Eustace trochu vyrostl, pan Stout ho s sebou bral na výlety kánoí po Atawba South Fork River, kde shromažďoval vzorky vody pro vládní studii věnovanou životnímu prostředí. Někdy jen s Eustacem vyrážel pod stan do přírody a se zatajeným dechem a těžko skrývaným nadšením sledoval, jak jeho mladý přítel chytá, zabíjí, stahuje, peče a jí chřestýše.

Pan Stout měl samozřejmě Eustace moc rád, ale to nebylo vše. On si ho vážil. Považoval ho za mimořádně chytrého chlapce. Sledoval jeho vývoj a růst podobně jako Thomas Jefferson dohlížel na růst svého mladého souseda jménem Meriwether Lewis (prezident na něj vždy vzpomínal jako na dítě, které bylo „od samých počátků naprosto pozoruhodné, mimořádně podnikavé, odvážné a rozumné“). Pan Stout si prostě Eustace oblíbil, ale i kdyby tomu tak nebylo, jistě by mu ochotně pomáhal, protože cítil, že hoch potřebuje po škole někam vypadnout, na odpoledne potřeboval útočiště, kam by se mohl uchýlit z domova. Pan Stout neznal všechny podrobnosti ze života rodiny Conwayových, ale musel by být slepý, kdyby z několika málo setkání s panem Conwayem nepochopil, že život v tom poměrně velkém domě na Deerwood Drive rozhodně není žádný med.

Eustace tedy trávil odpoledne v muzeu a z něj posléze utíkal do lesa za domem. Kontroloval tam pasti, které osobně nastražil, lovil želvy, klestil nové stezky. Vše, co během svých výprav do lesa viděl a zažil, si pečlivě zapisoval. Deník si vedl dlouhé roky, ale nebyl to pro něj prostor k úvahám a k zaznamenávání pocitů. Spíše vytvářel podrobný soupis událostí právě uplynulého dne, přičemž největší prostor pochopitelně věnoval právě lesu (někdy šlo o poznámky týkající se rostlin a divoké zvěře, jindy o drobné bezvýznamné postřehy). Nikdy nesměl chybět ani dlouhý seznam toho, co plánuje na další den.

„Dnes jsem krmil svou malou kousavou želvičku červy. Viděl jsem film o chlapci, který chová cvičené holuby, učí je tančit na bidýlku. Taky jsem začal sbírat péra na svou indiánskou hůlku. Potom jsem se zdokonaloval ve stolním tenise. Myslím, že mi to jde docela dobře. Každý večer budu číst bibli, dokud ji nepřečtu celou. Mohl bych si vyrobit kříž z pravých krocaních ocasních per.“

„Dnes jsem narazil na stopy pumy, mohly být tak tři dny staré. Chytl jsem užovku. Měřila metr šedesát pět centimetrů. Taky jsem položil past na mývala. V místě, kde jsem našel tři dny starou mývalí stezku. Doufám, že se chytí. Moc bych chtěl jeho srst.“

„Pustil jsem se do knížky Jak jsme bojovali s indiány. Moc jsem toho ale nepřečetl, jenom pár prvních stran, indiáni by řekli, že jsem se posunul sotva o jelení krok, když mě zavolala Martha, že v parku na Gardner Drive auto srazilo veverku. Stáhl jsem ji z kůže, ale pak jsem ji dal zmrazit. Do zbytku se pustím později.“

Celá jedna strana v Eustaceových dětských denících je nadepsaná žáby a samozřejmě na ní najdete spoustu informací o těchto obojživelnících. („Včera jsem chytil tři stromové žáby a dal jsem je do svého padesátilitrového terária. Dnes jsem v misce s vodou našel několik hroznů vajíček. Taky se mi podařilo chytit mloka. Dal jsem ho do terária k žábám. Jedna z žab může být mrtvá, protože už jsem je všechny tři dost dlouho neviděl…“)

Eustace připomínal malého Thoreaua. Nebo možná ne tak docela. I když si stejně jako on velmi pozorně všímal všeho kolem sebe, nikdy si nevypěstoval jeho melancholický vztah k přírodě. (Tak například: „Někdy po ránu, když se podle svého zvyku vykoupu,“ píše Thoreau, „posadím se na slunnou terasu a celé dopoledne až do oběda celý uchvácen sním, pozoruji okolní borovice, ořechy a škumpy a užívám si klidu a samoty.“)

Eustace Conway by se k podobně dekadentnímu odpočinku nikdy nesnížil. Už jako malý byl příliš živý, než aby dokázal celé týdny posedávat a sledovat, jak se mění hra světel a stínů. Eustace byl plný života a touhy dotýkat se věcí kolem sebe. Podnikavost z něj jen sršela. Daleko přesnější je přirovnat ho k mladému Teddymu Rooseveltovi, podobně energickému a zarputilému chlapci, který se stejně jako Eustace vzdělával pod vedením zkušeného vycpavače a svůj pokoj proměnil v malé přírodovědné muzeum. Povědomé nám mohou být i jeho pečlivé akademicky přesné záznamy v mladických denících. Pokud byste chtěli Eustace Conwaye stručně vystihnout, mohli byste o něm stejně jako o Teddym Rooseveltovi říct, že byl „plný života“.

Eustace neměl mnoho kamarádů. Hochům ze školy a okolí se příliš nepodobal a svou odlišnost si uvědomoval už od deseti let. Když se kolem sebe rozhlédl, viděl kluky, kteří tráví dlouhé hodiny před televizními obrazovkami, pořád dokola probírají, jaké filmy viděli a snaží se napodobovat oblíbené postavy. Prakticky ničemu z jejich hovoru nerozuměl.

Ostatní hoši navíc měli podivné záliby. Ve školní jídelně si vzájemně lámali tužky a pastelky, kradli si je a pak se je snažili rozlomit napůl, přičemž počítali, kolika trofejí se každý z nich zmocnil. Eustaceovi to přišlo divné a navíc ho to zlobilo. Jak je možné, že se někdo takhle neuctivě chová k cizímu majetku? Tužky jsou navíc ze dřeva stromů a mají svou cenu. Stejně tak dlouhé měsíce sledoval, jak jeho spolužáci do svých školních sešitů kreslí jednu závodničku za druhou — prakticky ničemu jinému se nevěnovali a navíc vždycky použili jen jednu stranu listu. Už tenkrát si malý Eustace říkal: Takové plýtvání časem…, a k tomu ještě ten zbytečně počmáraný papír. Kluci se podle všeho strašně nudili. Neuměli nic jiného než spolu bojovat a ničit věci. Naopak Eustace měl vždycky spoustu nápadů, jak se užitečně zaměstnat; problém byl spíš v tom, že den nebyl dost dlouhý, aby všechno stihl. Toužil toho tolik udělat, dozvědět se další nové věci.

Samozřejmě se znal s dětmi ze sousedství, stýkal se s nimi a byl součástí jejich životů, ale skuteční kamarádi to nebyli. Eustace je spíše vnímal jako své první žáky. Předváděl jim všemožné kousky, kterými na sebe strhával pozornost. Jednou se například proháněl po chodníku s obrovskou černou užovkou kolem krku. Za chvíli měl kolem sebe početný hlouček zvědavců, které okamžitě začal poučovat o tom, jak a kde užovka žije, čím se živí a podobnými zajímavostmi. Pokud projevili zájem, přiměl je, aby se vydali shánět potravu, případně je bral s sebou do lesa a ukazoval jim, jak správně chytat hady. Stávalo se, že s ním do lesa chodily i starší děti. Pod jeho dohledem tam stavěly pevnosti nebo se brodily mokřinami, kde se dala najít různá havěť pro Eustaceovy želvy.

Ve škole to ale bylo jiné. Tam Eustace kamarády neměl. Nemohl se tam bavit o hadech, chyběl mu les, v kterém by mohl předvést, co všechno umí a dokáže. V běžném styku se svými vrstevníky byl naprosto bezradný. Při obědě seděl u stolu s ostatními vyděděnci — duševně zaostalými dětmi, dětmi s nohama v ocelových dlahách a nešťastníky pocházejícími z místních nejchudších rodin. Ani tohle nebyli jeho kamarádi. Dokonce se ani neznali jmény. Denně spolu sedávali u jídla, ale když si ostatní jednoho z nich vybrali jako cíl posměchu a dětského týrání, s těžko skrývanou úlevou odvrátili hlavu a předstírali, že nic nevidí.

Přece jen tu byl ale jeden chlapec, na kterého si Eustace dobře vzpomíná. Jmenoval se Randy Cable a jeho rodina se do Gastonie přestěhovala teprve nedávno. Rodiče vyrostli v Apalačských horách a strávili v nich prakticky celý život, byli to typičtí venkované, kteří se do Eustaceova blahobytného středostavovského města přestěhovali kvůli práci v místní továrně. Randy tu nikoho neznal. Jednoho dne v sedmé třídě si Randy jako vždy hrál docela sám v odlehlém rohu hřiště, v místě, kde končila dlažba a začínal les. Ostatní děti se hlučně bavily baseballem, který Randy Cable neuměl. Potuloval se tedy mezi prvními stromy a po chvíli našel želvu. Chvilku se kolem ní motal, trochu do ní šťouchal a pak si všiml, že k němu přistoupil štíhlý, snědý, vážně se tvářící chlapec. Byl to Eustace Conway.

„Líbí se ti želvy?“ zeptal se ho.

„Jasně,“ odpověděl Randy.

„Já vím o želvách úplně všechno. Doma na dvorku jich mám víc než sto,“ pokračoval Eustace.

„Tak to teda určitě nemáš.“

„Mám, vážně mám. Když k nám zajdeš, klidně ti je ukážu.“

Randy Cable si jenom pomyslel: Jo, tak to určitě.

Přesto ale ke Conwayovým odpoledne na kole zajel a zjistil, že Eustace skutečně mluvil pravdu. Eustace měl na dvorku početnou, ukázněně působící želví rodinku. Ve vlhku a stínu tu leželo několik desítek vzájemně propojených bedniček a klecí, v kterých Eustace choval víc než stovku želv různých druhů. Pečlivě se o ně staral, od šesti let je krmil a pravidelně je přesouval do nových příbytků.

Eustace želvy naprosto zbožňoval. Líbilo se mu, jak klidně a vyrovnaně působí, obdivoval jejich povahu, duševní klid. Tahle starobylá zvířata ho dokonale uklidňovala. Bylo to, jako by s nimi byl nějakým zvláštním způsobem spojený. Nacházel je prakticky na každém kroku. Odhalil je i v tom nejhustším porostu, úplně stačilo, aby z něj vykukoval třeba jen maličký, jako nehet velký kousek krunýře. Během dětství se mu dokonce několikrát stalo, že želvu uslyšel. Šel docela tiše lesem a najednou zaznamenal sotva patrný šustot, který želva vydává, když zatahuje nohy a hlavu do krunýře. Eustace se okamžitě zastavil, chvíli stál bez hnutí a rozhlížel se tak dlouho, až ukrytou želvu našel. Byla tam, jen metr od něj, skrývala se mezi spadanými listy a myslela, že je neviditelná.

Eustace dokonce přišel na to, jak lovit plaché želvy z tůní a jezer. Skryl se mezi stromy na břehu a připravil si dlouhou tyč se smyčkou. Jako návnadu používal pořádný kus dobře prorostlé slaniny. Hodil ji metr dva před slunící se želvu a pomalu ji posunoval směrem k její tlamě, dokud želva lákadlo neucítila a nevydala se za ní. Eustace ji postupně vábil stále blíž k břehu a nakonec na ni skočil se sítí. Pokud byl dostatečně hbitý a rychlý, podařilo se mu dostat ji na souš, než stačila zmizet pod hladinou. Po návratu domů svou novou kořist vložil do jedné z překližkových ohrádek, které pečlivě postavil tak, aby v nich bylo pro každý druh dostatek světla, vláhy a trávy. Měl spoustu druhů — klapavky, želvy karolínské, různé vodní želvy, želvy pestré. Živil je raky, zeleninou a červy (které si pěstoval pod promyšleně rozmístěnými poleny v lese za domem) a želvám u něj bylo tak dobře, že se v zajetí dokonce rozmnožovaly. A kromě nich měl na dvorku ještě hady a osiřelou lištičku, které dal jméno Sputnik. (Dostal ji od pana Stouta, kterému ji donesl jeden z místních obyvatel, jenž ji našel a nevěděl si s ní rady. Přírodovědné muzeum bylo docela přirozenou volbou.) Tohle dokonale spravované království Eustace onoho odpoledne ukázal Randymu Cableovi, který si tu připadal jako v nebi — koneckonců to byl přece jen venkovský kluk. Z chlapců se stali přátelé.

„Dnes jsem byl vůbec poprvé v domě Randyho Cablea,“ zapsal si Eustace do deníku nedlouho poté, co se pochlubil se svým dvorkem. „Ukázal mi svůj les a taky potok, kde viděl ondatru a mývala. Pozorovali jsme ptáky a stopovali kočku. Dokonce jsem v bahnitém břehu viděl ondatří doupě. Z proutěného košíku jsme vyrobili past na ptáky a jako návnadu jim nechali kousky chleba. Použili jsme dlouhý provázek a dřevěnou západku. Všude kolem pasti se procházela spousta kosů, ale žádného jsme nechytili, protože se jim nechtělo dovnitř. Nastražili jsme ještě další klapačkové pasti z klacíků. Stáhl jsem králíka a z kůže si ušiju vestu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední americký muž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.