Bohumila Grögerová

Meandry

Bohumila Grögerová

Meandry

© Bohumila Grögerová, 1996

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-612-2 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 1996, 87. publikace nakladatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

I. ]

( Roste )

( Byl součástí mateřské skály )

( A hledá B )

II. ]

( S oblibou pozoruji slova )

( Svět – to je především já )

( My jsme Češi )

III. ]

( A tam snad začíná nebo zároveň končí )

( V libovolném okamžiku )

( Dostal za úkol dorozumívat se )

IV. ]

( Jsme posluchači hudebních produkcí našeho těla )

( Vyčleněný prostor nabývá smyslu )

( Kdybych byla myš )

poznámka autorky

tiráž

I. ]

Klademe nerozumné otázky

na základě nerozumných teorií.

ROSTE. Roste vertikálně i horizontálně. Roste a rýhuje se. Rýhuje se vertikálně i horizontálně. Rýhováním roste. Růstem se rýhuje.

Rýhováním vzniká struktura. Vertikální i horizontální struktura. Zákonitá struktura vztahů, struktura vertikální i horizontální jednoty.

Rozrůzňuje se vertikálně. Rozrůzňuje se do všech rovin své podstaty. Získává svou kvalitu. Ta je odlišuje. Dodává mu nezbytnou stabilitu.

Rozrůzňuje se horizontálně. Rozrůzňuje se do všech poloh své existence. Získává svou kvantitu. Ta je obohacuje. Dodává mu nezbytnou pružnost.

Roste. Růstem vzniká napětí. Hybné napětí vertikálních i horizontálních rozporů. Jednot vnitřně rozporných a rozporů vnitřně jednotných. Roste hybnou rozporností struktur vylučujících a podmiňujících protikladné tendence růstu.

Utváří se. Utváří své potenciální možnosti v prostoru i v čase. Utváří předpoklady k volbě svého vývoje v prostoru i v čase. Předpoklady k svému vplynutí do širších podstat. Určováno vertikálními i horizontálními strukturami, podstatovou rovinou a mezními polohami, usměrňováno prostředím a jeho vztahy, prostupuje jako samostatná existence existenci jiných existencí. Je pronikáno existencí jiných existencí a přijímá impulzy.

Prověřuje je vertikálně i horizontálně. Pozměňuje je. Vstřebává je. Roste jimi. Reaguje na prověřené, pozměněné a vstřebané impulzy. Reakcemi na prověřené, pozměněné a vstřebané impulzy utváří potenciální obrysy svého individuálního rozlišení. Své ohraničené podstaty.

Mění se vývojem zákonitostí v jednotlivých oblastech. Mění se změnou vztahů mezi jednotlivými oblastmi. Mění se hybným napětím rozporů v jednotlivých složkách. Určuje své oblasti i složky a je jimi určováno. Je současně vně i uvnitř vztahu samo k sobě, ke svým oblastem a složkám.

Nalézá se v určité prostorové i časové situaci. Prochází určitou prostorovou i časovou situací a mění se. Mění určitou prostorovou i časovou situaci. Prochází další prostorovou i časovou situací a znovu se mění. Mění se ve svých strukturách, vztazích, oblastech i složkách. Změněné prochází další změněnou prostorovou i časovou situací a mění ji.

Je systémem struktur. Vertikálních i horizontálních struktur v prostoru i v čase. Pohyblivých struktur, po jejichž vertikálních i horizontálních osách se šíří růst, pohyb a impulz. Jako systém vertikálních i horizontálních struktur je neomezené prostorem i časem. Směrem dolů vytváří neomezený počet substruktur. Směrem nahoru vytváří neomezený počet superstruktur. Na úrovni každé z neomezeného počtu substruktur i superstruktur platí tytéž zákony růstu, rýhování, rozrůzňování, utváření a změny jako na úrovni struktury.

Systém vertikálních i horizontálních struktur, substruktur i superstruktur roste.

Roste a netuší proč.

Rýhuje se a nechápe smysl rýhování.

Rozrůzňuje se a není mu znám důvod.

Utváří se v život a neví v jaký.

Mění se a nezná svou budoucí podobu.

(1963)

BYL SOUČÁSTÍ MATEŘSKÉ SKÁLY. Svůj klid registroval jako stabilní až do okamžiku, kdy se uvolnil ze svého lůžka. Neodvolatelně opustil klidový stav, v němž až dosud setrvával, vstoupil do prvního stadia pohybu a pochopil svou podstatu: Je kámen.

Pohybuje se a je zneklidněn.

Svůj pohyb registruje jako neomezený počet nespojitých momentů, jednosměrných mikropohybů na úrovni nespojitých hladin.

Svůj mikropohyb registruje jako neomezený počet nespojitých momentů, jednosměrných mikromikropohybů. Tuší, že ani tyto mikromikropohyby nejsou konečné, ale že zahrnují reálné pohyby na ještě hlubší úrovni.

Pohybuje se a je vzrušen.

Každým z mikropohybů a mikromikropohybů, které registruje jako neomezený sled uzavřených dokonaných stadií, vchází jeho pohyb do minulosti. Proto se pohybuje ustavičně na přísně vymezené hranici minulosti a budoucnosti, tedy v přítomném okamžiku.

Pohybuje se a je podrážděn.

Jedna složka jeho pohybu má zvlášť výraznou funkci a pronikavěji se uplatňuje v utváření směru pohybu než složka, působící v opačném směru. Složku, která má v jeho pohybu nejsilnější formativní potenci, označuje pojmem „dolů“ a registruje ji jako sílu, která jej vytrhla z původního stavu klidu.

Pohybuje se a cítí nelibost.

Může sice předpokládat, že se bude pohybovat stále stejným směrem, t. j. dolů, ale stejně tak může předpokládat, že v jeho pohybu převáží složka, působící v opačném směru, který označí pojmem „nahoru“.

Skutečnost, že současně může i nemůže, je pro něj nepřijatelná. Volí tedy kompromisní řešení a určuje svůj pohyb jako prozatím jednosměrný. Netuší však, jak dlouho může prozatím trvat. Tuší jen, že jednou skončí. Dosud sice dominuje směr dolů, ale není jedinou tendencí jeho pohybu. Ta se může v průběhu vývoje změnit. Může být potlačena jinými tendencemi, které se dosud neznatelně derou vpřed, ale v budoucnosti nabudou vrchu nad tendencí směrem dolů. V případě, že by se dominantou jeho pohybu stala tendence, která v prozatímním stadiu nehraje vůbec žádnou roli, t. j. tendence směrem nahoru, změnil by se dosavadní pád v potomní stoupání. Prozatím však prozatím stále trvá, trvá a trvá.

Padá a cítí únavu.

Vchází do jednotlivých mikrostadií pohybu, pobývá v nich, opouští je a neregistruje, zdali je ještě v prozatím nebo v potom. Neregistruje, zdali se pohybuje směrem dolů nebo nahoru. Padá-li nebo stoupá. Neregistruje již ani směr jako nejvýraznější vlastnost pohybu, ba ani ne jako vlastnost důležitou.

Padá a cítí stesk.

Pohybuje se rozporným pohybem, složeným z nesčetných rozporných hybných momentů, z nesčetných relativně stabilních klidových stavů s vnitřní nutností přeměny jednoho stavu v druhý. Jeho poloha je v každém okamžiku rozporná, t. j. v přítomném okamžiku zde je a zároveň zde není.

Padá a přeje si stoupat.

Padá a zaznamenává vzrůstající napětí mezi vnitřními silami, t. j. silami kamene, a mezi vnějšími silami, t. j. silami prostředí. Vnitřní síly směřují k stmelení, vnější k rozpadu. Zatím co jeho energetická hladina nemůže zabránit nepatrným deformacím struktury jeho povrchu, střeží vnitřní stabilizující síly soudržnost jeho hmoty.

Padá a cítí zoufalství.

Registruje sílící napětí a tlak. Vnitřní síly jej neúprosně svírají do minimálního objemu zničujícím tlakem, zato vnější jej rvou do maximálního objemu zničujícím výbuchem. Může předpokládat, že napětí i tlak se budou stále zvyšovat. Horní hranici určit nemůže, ale tuší, že existuje. Může i nemůže předpokládat, že na horní hranici napětí či naopak tlaku dojde ke změně jeho energetické hladiny. Současně může i nemůže předpokládat, že on jako kámen se tlakem zhroutí nebo napětím exploduje.

Může připustit, že jeho chápání je rozporné. Může naopak připustit, že je jednotné. Současně může připustit obě možnosti nebo vyloučit jednu z nich a druhou si podržet nebo může připustit, že ani jedna z nich není dominantní, neboť by se tak porušil existující stav, který mu umožňuje uvažovat tak, jak dosud uvažuje. Může rovněž připustit jakoukoli třetí, čtvrtou i entou možnost, může také naopak nepřipustit ani jedinou. Může připustit či nepřipustit cokoli a přesto nemůže zabránit své budoucnosti.

Padá-li nebo stoupá, smršťuje-li se či rozpadá, nic ho už nezachrání před nastávajícím chaosem. Ten tam je blažený stav předpočetí. Mateřská skála jej nenávratně vyvrhla.

(1963)

A HLEDÁ B. A, které patří do třídy individuí, hledá B, které patří rovněž do třídy individuí, a chce mu učinit to, co chce učinit.

A předpokládá, že B projde zahradou, vejde do domu a bude se pohybovat v některé části domu.

A tedy pozoruje cestičku vedoucí zahradou k domu a uvažuje, vidí-li něco. Vidí dlážděný chodník lemovaný keři rybízu a v pozadí otevřené domovní dveře. Nevidí sice zatím nic, co by odpovídalo B, ale předpokládá, že to může uvidět v některém z příštích okamžiků.

Proto čeká. Nelze říct, že nevidí, jelikož nemá zavřené oči a ani vadu zraku, což by mu zabránilo svědčit o tom, zdali na cestičce zahradou a v otevřených domovních dveřích někdo je. Spíš lze říct, že vidí, ale nikoho nevidí a usuzuje tedy, že na cestičce zahradou a ve dveřích domu nikdo není. Čeká tedy a vidí a čeká a nevidí nikoho a stále čeká.

Pak usoudí, že událost, na kterou čeká, t. j. průchod B zahradní cestičkou a domovními dveřmi, mohla nastat již předtím, než on sám začal vidět zahradní cestu s domovními dveřmi. Přeje si ověřit tuto svou domněnku a blíží se cestou k domu. Vkročí pravou nohou na práh domu a cosi uvidí. Uvažuje, zda to, co vidí, odpovídá B. B však zaujímá větší prostor a má vertikální tvar. C, které nyní A vidí, je malé, tmavé a vydává hlas. Nedosahuje A ani ke kolenům, zatímco B je jen o několik centimetrů nižší než A, zásadně světlejší a členitější než C a podobně světlé a členité jako A. C vydává ve stejných intervalech několik skoro totožných skupin hluků a pohybuje se rychle všemi směry kolem A. A nerozumí hlukům C, jež ho nezajímá, protože to není B, které hledá.

S C před sebou vkročí A do první místnosti domu. V žádném směru nespatří tvar nebo aspoň jeho část, odpovídající B. Protože místnost, do níž vstupuje, je všemi směry prázdná s výjimkou dveří, kterými prošel a dveří, kterými ještě hodlá projít, soudí, že tvar odpovídající B nemůže být skryt za žádným tvarem v místnosti, kde žádný tvar není s výjimkou C, které je příliš malé a nemůže tedy obsahovat B, a konečně s výjimkou jeho samého, t. j. A, jehož tvar je sice dostatečně veliký, ale A ví, že zaujímá-li v tomto okamžiku tento prostor on, nemůže být v témže okamžiku tentýž prostor zaplněn B. Uklidněn postoupí dál a ocitá se u paty schodiště vedoucího vzhůru.

Nastává mu úkol zjistit, nenalézá-li se B na tomto schodišti. Je to celkem snadné. Pravidelný odstup jednotlivých stupňů člení celý viděný prostor na horizontální pruhy dostatečně úzké, aby je mohl lehce prozkoumat. A začíná průzkumem odzdola nahoru. První pruh zaplňuje cele objem prvního schodu. Druhý pruh zaujímá plně druhý stupeň. A sune zrak bedlivě výš ke třetímu dělícímu pruhu. I ten je vyplněn výhradně následujícím třetím stupněm. Ani ve čtvrtém prostoru odzdola nespatří A nic, co by se i jen zdáli podobalo B. V pátém prostoru zpozoruje však D. Je malé, kulaté, nijak nepodobné B ani C. D je červené, lesklé a nehýbe se. Bez zájmu o D sune A zrak o další myšlenou příčku výš a musí přitom poněkud zaklonit hlavu. Ani v tomto prostoru nespatří nic, co by odpovídalo B. Teprve na dalším schodě zpozoruje A dva tvary téměř stejné podoby, spočívající vedle sebe na sedmém stupni schodiště a pokračující vzhůru k osmému stupni. A uvažuje, že viděný tvar není patrně tvarem celým a že svou podobou nevylučuje konečný tvar odpovídající B. Posune tedy zrak na osmý stupeň a ověřuje si, že oba tvary pokračují do výšky. Zaklání hlavu dál a sleduje, jak mezi devátou a desátou myšlenou dělící čárou se oba tvary spojují uprostřed v jediný, jemuž po stranách se objevují dva další podélné, na konci členité tvary, které nespočívají, ale visí v prostoru. A si i nadále zachovává naději, neboť dosud viděný tvar i jeho členění nevylučují možnost konečného tvaru, který by odpovídal B. Mezi desátou a jedenáctou myšlenou dělící čárou, tvořenou jedním stupněm schodiště, spatří A další pokračování tvaru. Střední část nabývá nyní většího objemu, zatím co oba postranní tvary jsou slabší a již bez členění. Vše pokračuje stále směrem vzhůru. Na začátku jedenáctého stupně se oba postranní tvary skoro kolmým ohybem napojují na střední tvar, jenž se zužuje do trubicovitého výběžku, který nekončí ještě ani na dvanácté myšlené dělící čáře. Všecky dosavadní fáze tvaru dávají A naději, že konečný tvar může za jistých podmínek odpovídat B. Rozhodným pohybem zakloní hlavu co nejvíc a v mezeře mezi dvanáctým a třináctým stupněm schodiště spatří, jak z trubicovitého útvaru vybíhá útvar kulovitý. Konečná podoba tvaru odpovídá B, ale není s B totožná, je E. Jakmile to A zjistí, vydá ve směru k E několik tázavých zvuků, předpokládaje, že mu E porozumí. E mu odpovídá obdobně strukturovanými zvuky v kadenci tvrzení. Nato se A otáčí vpravo a dveřmi, které spatří bezprostředně před sebou, vstupuje do další místnosti, zanechávaje za sebou C D i E.

Především před sebou, částečně po stranách a zanedbatelně za sebou pozoruje A prostor místnosti, vyplněný mnohotvárným něčím, co musí identifikovat, aby buď nalezl nebo nenalezl B. Nenalezne-li zde B, může tuto místnost alespoň vyloučit z hledání stejně, jako to učinil se zahradním chodníkem, předsíní a schodištěm domu. Prostor, který se kolem A prostírá, je hluboký a narušený mnoha různě velikými tvary, takže A nemůže použít sítě horizontálních čar ulehčujících hledání, jak to učinil na schodišti. Rozděluje tedy celý prostor kolem sebe, včetně prostoru, který zaujímá sám, v síť horizontálních a vertikálních myšlených čar, protínajících se kolmo navzájem tak, aby prostor mezi nimi nebyl menší nežli prostor, který nutně musí zaujímat B. Poté se A chystá vykonat řadu činností, t. j. pozorování nutných k tomu, aby spatřil B, pokud se v prostoru nalézá.

Není to tak snadné. Jednotlivé kvádry prostoru, vzniklé mezi linkami myšlené sítě, obsahují totiž mnohdy ne jeden, ale více tvarů. Nultý kvádr v pravém rohu místnosti neobsahuje nic, co by A mohl vidět a identifikovat jako jakýkoli tvar. První kvádr, počítáno od nultého kvádru v pravém rohu místnosti směrem k oknu vlevo, obsahuje nehybný temný horizontální útvar, končící asi ve třetině kvádru nad podlahou. Tam začíná druhý bílý, do široka rozhozený tvar, částečně krytý tvarem hranatým, který patří již do druhého kvádru, počítáno od nultého kvádru v pravém rohu místnosti směrem ke dveřím vpravo. A si přeje zjistit, zdali hranatý tvar, překrývající bílý široký tvar, je jeho pokračováním či s ním nesouvisí. Učiní tedy dva kroky vlevo a celá stavba kvádrů mezi myšlenou sítí v prostoru se mu posune a zhatí jeho pozorování. Bílý široký tvar se nyní rozprostírá jak v prostoru prvního kvádru, tak i v prostoru druhého kvádru, počítáno od nultého kvádru v pravém rohu místnosti směrem ke dveřím vpravo. Hranatý tvar se protáhne, ztrácí na objemu a dostává se až na samý konec nízkého bílého, do široka se rozkládajícího tvaru a tím až do třetího kvádru, počítáno od nultého kvádru v pravém rohu místnosti směrem ke dveřím vpravo. A musí svá pozorování v důsledku úkroku opakovat. Zjistí však přitom, že hranatý tvar a bílý široký tvar se neprotínají, ale že na sebe navazují. Pootočí tedy zrak opět doleva směrem ke druhému myšlenému kvádru, počítáno od nultého kvádru v pravém rohu místnosti směrem k oknu vlevo, a spatří, že svislý temný tvar v prvním kvádru pokračuje ještě asi do poloviny druhého kvádru a je vystřídán jasným vertikálním pruhem geometricky dokonale přesným a končícím asi v jedné třetině kvádru od podlahy. V levém dolním rohu světlého pruhu objevuje A další tvar, o jehož návaznosti na světlý pruh nemá potuchy. Aby to zjistil, postoupí o tři kroky kupředu přímým směrem k oknu a dostane se tak skrze průchodný, t. j. prázdný prostor myšleného kvádru nalézajícího se těsně před kvádrem, jehož obsah zaplňoval před okamžikem vlastní objem A, až do první třetiny kvádru, jenž s tímto kvádrem bezprostředně sousedí. Malý temný kupovitý tvar F v levém rohu okna se náhle vznese a opustí směrem od A místo, kde předtím spočíval. A hledí za F, které se zmenšuje, až na pozadí velmi vzdálených tvarů s neurčitými obrysy zmizí a dochází k závěru, že F není součástí B a že s B ani žádným jiným způsobem nesouvisí. Protože mezitím poněkud nerozvážně opustil svůj výchozí kvádr a tím i postavení, z nějž vedl místností myšlenou orientační síť, otáčí se o stoosmdesát stupňů, aby se do původního postavení vrátil. Nejdřív však musí projít obsahem kvádru, který na jemu bližší straně sousedí s kvádrem, jejž nyní zaplňuje sám, a na opačné straně sousedí s kvádrem, který A pro sebe nazývá výchozím. Průchod prvním kvádrem se mu daří bez obtíží, z čehož usuzuje, že je tento prostor prázdný. Teprve pak zaměří A svůj zrak na výchozí kvádr, s nímž nyní bezprostředně sousedí. Kvádr má však v tomto okamžiku obsah, jenž tam nebyl v době, kdy jeho objem zaplňoval A. A nemůže do výchozího kvádru vstoupit, jelikož není schopen proniknout jiným tvarem. Protože tvar, zaplňující v tomto okamžiku výchozí kvádr, má konečnou velikost, může A alespoň odhadem určit prostupný, t. j. nezaplněný objem, který ve výchozím kvádru zbývá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Meandry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.