Vladimír Vaněk

Jan Masaryk

|

Vladimír Vaněk

Jan Masaryk

© Mira B. Vanek–Shejbal, 1994

Preface © Josef Tomeš, 1994

Epilogue © Jindřich Kolowrat, Antonín Sum, 1994

Commentary © Jan Šulc, 1994

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-614-6 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v květnu 2012 jako elektronická verze 1.1 knižního vydání z roku 1994, 39. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž).

OBSAH

Josef Tomeš:   Odysea Vladimíra Vaňka

Úvod

Masarykova osobnost

Mládí   (1886–1906)

Mladý Jan v Americe   (1906–1913)

Vojna   (1914–1918)

Počátky diplomata   (1919–1920)

V Praze a na cestách   (1921–1924)

Vyslancem v Londýně   (1925–1938)

Rok 1938 – boj o republiku

Léta válečná   (1939–1945)

Poválečné budování a konec   (1945–1948)

Jindřich Kolowrat:   Malá vzpomínka

Antonín Sum:   Člověk a politik Jan Masaryk

ediční poznámka

tiráž

ODYSEA VLADIMÍRA VAŇKA

Josef Tomeš

V lednu 1944 vyšel ve Stockholmu historický román Waldemara van Eka Jorden blöder – jorden blommar (Země krvácí – země kvete), zachycující tragické osudy českého národa za třicetileté války a marný zápas českých exulantů, bojujících po boku švédských vojsk za svobodu své vlasti. Čtenáře i kritiku upoutal svým strhujícím dějem, literární hodnotou i aktuálními historickými paralelami. Z českého hlediska byl pak zajímavý už svým námětem, zejména však autorovou dokonalou znalostí českých dějin a schopností vcítit se do jejich ducha, porozumět českému historickému údělu a národní mentalitě. Jen málo zasvěcenců vědělo, že za vtipně vymyšleným pseudonymem „van Ek“ se skrývá československý diplomat Vladimír Vaněk, jenž byl právě v den vydání románu propuštěn ze švédského vězení, kam se dostal na jaře 1942 na nátlak nacistického Německa. A nebyl to diplomat ledajaký: ve svých osmačtyřiceti letech měl za sebou vzrušující a barvité životní osudy, přímo inspirující k beletristickému či filmovému zpracování.

Vladimír Vaněk se narodil 27. května 1895 v Dobré u Limanowy v Haliči, kde jeho otec působil jako lesník. Oba rodiče pocházeli z Českomoravské vysočiny a do vzdálených končin někdejší rakousko-uherské monarchie je přivedla perspektiva lepších existenčních podmínek. Svým dětem vytvořili opravdu kouzelný domov, zarámovaný překrásnou zahradou a plný pohody, hudby a knih. Pan nadlesní Vaněk byl talentovaný muzikant: hrál na klavír, na varhany i na několik dalších nástrojů, komponoval a ze svého lesního personálu nakonec vytvořil celý orchestr. Jeho choť byla náruživá čtenářka, objednávala většinu knih anoncovaných v Ottově Zlaté Praze a svým dětem po večerech buď předčítala, nebo vyprávěla pověsti i skutečné příběhy z rodné Vysočiny. V tomto prostředí se mohly plně rozvinout umělecké vlohy nejstaršího syna Vladimíra, který od útlého dětství dobře hrál na klavír i na housle, projevoval mimořádný výtvarný talent a záhy překvapil i svými prvními literárními pokusy.

Na začátku 20. století se Vaňkovi přestěhovali do Prahy, kde se otec rodiny rozhodl zkusit štěstí v obchodním podnikání. Z obce Zdiby, ležící severně od Prahy, dovážel do hlavního města pramenitou vodu a v pětilitrových láhvích ji prodával Pražanům. (Kvalitu této vody garantoval jeho švagr, známý balneolog MUDr. František Veselý, budovatel luhačovických lázní.) Získal tak slušný kapitál, s nímž se pak podílel na založení železářského velkoobchodu Vaněk & Mařík v Jindřišské ulici.

Vaňkův prvorozený syn zdědil po otci především umělecké sklony, nikoli však podnikatelské schopnosti. Vystudoval sice karlínskou obchodní akademii, kde se sblížil se svým mladým profesorem češtiny dr. Petrem Zenklem, jeho hlavním zájmem byla ovšem literatura a výtvarná tvorba. Psal verše, povídky, fejetony, kreslil a maloval. U profesora Františka Koblihy studoval grafické techniky, z nichž si oblíbil zejména dřevoryt. Kromě toho se velmi zajímal o indickou filosofii a východní náboženská učení a stal se velkým ctitelem Rabíndranátha Thákura. Když byl na jaře 1914 vyzván k účasti na výstavě v Kyjevě (obeslal ji cyklem dvanácti dřevorytů Nálady ve dřevě), pojal odvážný plán: odjede do Kyjeva a potom bude pokračovat v cestě přes celé Rusko až do Indie, kde navštíví obdivovaného básníka. Uskutečnění plánu však zabránily světodějné události.

V Kyjevě ho totiž zastihlo vypuknutí 1. světové války. Vzhledem k radikální změně situace se rozhodl zůstat v Rusku a zapojit se do českého zahraničního odboje proti Rakousku–Uhersku. Vstoupil do krajanské dobrovolnické jednotky Česká družina, jež bojovala v rámci ruské armády a stala se zárodkem budoucích československých legií na Rusi. V prvních válečných týdnech rovněž přispíval do kyjevského českého časopisu Čechoslovan, vydávaného Věnceslavem Švihovským.

Vladimír Vaněk byl nejen všestranně nadaný a činorodý, ale také odvážný mladík. V prosinci 1914 přijal riskantní úkol proniknout do týlu rakousko-uherské armády, dostat se do Prahy a zde předat některým českým politikům vzkazy L. V. Tučka, vůdčího představitele české zahraniční akce v Rusku, jejichž nejdůležitějším bodem byla žádost, aby národ doma povstal, jakmile se ruská vojska přiblíží k českým hranicím. Kromě Vaňka byli stejným posláním pověřeni ještě čtyři další dobrovolníci, avšak pouze jemu se podařilo úkol splnit.

Po přechodu fronty měl zprvu smůlu – byl zadržen rakouskou vojenskou hlídkou, uvězněn v Bardějově a vyslýchán jako ruský špión. Snažil se usilovně vzbudit zdání, že je Čech, který před válkou žil v Rusku a nyní prchá zpět do vlasti. O jeho osudu nakonec rozhodla šťastná souhra okolností. Když v Bardějově nastal poplach, že se blíží ruská vojska, začal Vaněk úpěnlivě prosit, aby ho rychle propustili, neboť bude-li dopaden Rusy, bude okamžitě popraven. Tuto scénu sehrál tak duchapřítomně a přesvědčivě, že byl vzápětí propuštěn a mohl pokračovat v další cestě.

Po příjezdu do Prahy se pokusil kontaktovat politiky, jimž měl předat poselství L. V. Tučka. Prostřednictvím redaktora Vincence Červinky se dostal k dr. Karlu Kramářovi. Když mu řekl, kdo je a co přináší, zavolal Kramář dr. Aloise Rašína. Oba vůdcové domácího odboje pozorně vyslechli zprávy o aktivitě krajanů v Rusku a vzniku České družiny i Tučkovy výzvy k aktivní i pasívní rezistenci doma. Odmítli však požadavek povstání v rakousko-uherském zázemí jako hazardní a nereálný vzhledem k celkové situaci a daným možnostem. Kramář pak Vaňkovi vyložil, že pasívní rezistenci není třeba organizovat, protože ji spontánně provádí takřka celý národ, a zároveň mu svěřil, že právě dostal od profesora Denise zprávu o utvoření české dobrovolnické jednotky ve Francii. K T. G. Masarykovi, jenž se právě chystal k odjezdu do zahraničí, se Vaněk nedostal. Setkal se však s dr. Janem Herbenem a ten ještě stihl Masaryka – v předvečer jeho odjezdu – o obsahu poselství informovat.

V Praze Vaněk pobyl řadu měsíců. Teprve na podzim 1915 se vypravil na zpáteční cestu do Ruska. Přechod fronty se opět neobešel bez dramatických momentů, ale nakonec se Vaněk šťastně dostal na ruskou stranu. Představitelům českého odboje i ruským vojenským kruhům poskytl cenné informace a postřehy z rakousko-uherského týlu i vzkazy a názory českých politiků, z nichž někteří – jako Karel Kramář či Alois Rašín – se mezitím ocitli v rakouských žalářích. Potom se znovu zapojil do české odbojové aktivity v Rusku, účastnil se frontových bojů i práce ve vojenské komisi Svazu česko-slovenských spolků na Rusi, ale již na jaře 1916 byl vypraven se zpravodajským posláním do Londýna a Paříže. Jeho další cesta vedla do Říma, kde spolu se svým strýcem ing. Karlem Veselým, s malířem Oskarem Brázdou a jeho švédskou manželkou Amelií Posse pomáhal vytvořit další ohnisko československého zahraničního odboje, a posléze do Ženevy, kde pracoval v Tiskové kanceláři Národní rady československé. Podílel se na formování československých legií v Itálii a na podzim 1918 řídil repatriaci všech Čechů a Slováků z Itálie.Tehdy určitě netušil, že se mu tato země jednou stane druhou vlastí…

Po návratu do Prahy nejprve organizoval zpravodajskou službu ministerstva národní obrany. V roce 1921 vstoupil do diplomatických služeb a více než rok působil jako atašé na československém vyslanectví ve Stockholmu. Poté kratší dobu pracoval na ministerstvu zahraničí v Praze a v tomto mezičase napsal i knihu vzpomínek na svá dobrodružství za světové války, jež vyšla roku 1924 pod názvem Moje válečná odysea. V letech 1924–29 vykonával funkci legačního tajemníka v Paříži a současně zde studoval známou École libre des sciences politiques a mezinárodní právo na pařížské univerzitě. Paříž ho přirozeně oslovovala i jako umělce, který ani v diplomatickém postavení neodložil paletu a dřevorytecké náčiní a stále publikoval povídky a fejetony v různých pražských listech. Navázal četné styky ve francouzských kulturních a uměleckých kruzích a zvláště se sblížil s českými umělci usedlými v Paříži. Tehdy navázal své celoživotní přátelství s Bohuslavem Martinů, kterého později také portrétoval. Zde se rovněž seznámil a oženil se slečnou Martou Lebrunovou, příbuznou pozdějšího francouzského prezidenta; jejich manželství ovšem po několika letech ztroskotalo.

Roku 1931 byl znovu vyslán do Stockholmu – tentokrát už jako legační rada. Ve Švédsku strávil šest let a posléze tu našel i svou druhou manželku, půvabnou Annu–Lisu Johanssonovou, jež mu zůstala věrnou životní družkou až do smrti. Osobní šarm, široké vzdělání a kulturní zájmy mu otevřely cestu mezi švédskou aristokracii a kulturní elitu: stal se mj. blízkým přítelem prince Eugena, předního švédského malíře, o němž napsal monografii Princ Eugen(vyšla v Praze u Žikeše roku 1937) a spřátelil se rovněž se spisovatelkou Selmou Lagerlöfovou.  V době své diplomatické mise ve Švédsku vystoupil též se zajímavou iniciativou k uspořádání mezinárodní diskuse o vůdčí myšlence naší doby pod patronací Nobelovy nadace. Sám se pak stal jedním z členů výboru organizujícího tuto akci, který se ustavil v dubnu 1935 ve Stockholmu.

V roce 1937 se vrátil do vlasti a působil až do března 1939 na ministerstvu zahraničí v Praze jako odborový rada.

Tři dny po obsazení Prahy německými vojsky odjel i s manželkou, čekající právě dítě, autem švédského vyslanectví do Stockholmu. Zde ho čekal závažný a delikátní úkol: zajišťovat na neutrální půdě spojení mezi československým zahraničním a domácím odbojem. Prostřednictvím tajné vysílačky a zvláštních poslů pravidelně informoval československou exilovou reprezentaci v Londýně o situaci v protektorátu i v Německu (významným článkem jeho sítě byli i někteří zaměstnanci rodinné firmy Vaněk & Mařík). Němečtí zpravodajci však po určitém čase Vaňkovu činnost odhalili a Hitlerův velvyslanec ostře protestoval u švédské vlády. Oficiální místa neutrální země, kde se střetaly spojenecké a německé zájmy i tajné služby, antifašistické i germanofilské projevy, musela čelit tomuto nátlaku a ulomit mu hrot. V době největších vojenských úspěchů „třetí říše“, v dubnu 1942, byl Vladimír Vaněk spolu se třemi svými spolupracovníky zatčen a posléze v neveřejném procesu odsouzen ke čtyřem letům nucených prací.

Dny „nucené práce“ však nabyly svérázné podoby. Vězněný diplomat a literát se totiž v žaláři rozhodl napsat román o českém zahraničním odboji za třicetileté války, připomínajícím v mnohém ohledu současný zápas českého národa za svobodu. Román koncipoval jako paměti hlavního hrdiny – fiktivního českého protestantského šlechtice Jana Hřebíka z Boskovic, jenž po bělohorské katastrofě odejde do exilu, vstoupí do švédského vojska a prodělá s ním všechna válečná tažení, těžce nese tragický úděl své opuštěné země a nakonec se zklamán usadí ve Švédsku, kam jako válečná kořist proudí poklady jeho vlasti. Název románu Země krvácí – země kvete měl symbolizovat střídání temných a světlých epoch v českých dějinách a z něho plynoucí víru v lepší příští české země a jejích obyvatel.

Benevolence ředitelství věznice vytvořila přímo ideální podmínky pro tvůrčí koncentraci spisovatele, jemuž se historická epopej rozrůstala pod rukama a jenž někdy ve své cele pracoval za bílých severských nocí i dvacet hodin denně. „Ředitel věznice si dal říci a ochotní přátelé opatřili materiál z knihoven i archívů,“  vzpomínal Vaněk později. „Na sta knih, dokumentů a rukopisů prošlo malou celou… Když začaly běhat první archy rukopisu a korektur cenzurou věznice, přibíhal ke mně do cely často ředitel, aby se dozvěděl pokračování. Četl to doma ženě nahlas každý večer a jejich napětí se stupňovalo. Sám pak telefonoval do muzeí a archívů, aby mi získal některé historické detaily nebo rytiny měst z té doby. Povolil mi psací stroj a později dokonce i dřevorytecké náčiní, abych si mohl do knihy vyrýt dřevoryty…“

Český originál díla byl postupně překládán do švédštiny několika překladateli – žádný z nich totiž neměl čas přeložit celý rozsáhlý rukopis. Konečnou verzi překladu pak korigovala a stylisticky sjednocovala paní Amelie Posse-Brázdová, s níž byl Vaněk úzce spřátelen již od svého římského působení za první světové války a jež byla i kmotrou jeho dcery.

Nakonec se vězněný autor skoro začal obávat, aby nebyl propuštěn dříve, než stačí dílo v žalářní klauzuře dopsat. Vše dobře dopadlo: když byl 22. ledna 1944 švédským králem omilostněn, objevilo se na plakátech stockholmských knihkupců: Dnes vyšel van Ek: Jorden blöder – jorden blommar. O necelé tři roky později vyšla kniha česky u Žikeše v Praze.

Krátce po svém propuštění odletěl Vladimír Vaněk zvláštním letadlem do Londýna a několik měsíců pracoval v exilovém ministerstvu zahraničí. Ještě v roce 1944 byl jmenován československým vyslancem v Itálii a odjel do Říma. Zasloužil se o navázání dobrých vztahů s novou, demokratickou Itálií a získal zde řadu významných osobních kontaktů. Roku 1946 se vrátil do Prahy, kde další dva roky působil na ministerstvu zahraničních věcí jako přednosta oddělení pro koordinaci politického zpravodajství. Patřil k nejbližším spolupracovníkům a přátelům ministra zahraničí Jana Masaryka, jemuž často koncipoval zásadní projevy. Podílel se i na ministrově známém parlamentním expozé z března 1947 a na jeho knižním vydání pod názvem Ani opona, ani most. V průběhu roku 1947 začal také pracovat na životopisné studii o Janu Masarykovi, jenž mu pro tento účel poskytl několik vzpomínkových rozhovorů i soubor dopisů a lístků, které psal matce v době svého prvního amerického pobytu a za první světové války. Do začátku roku 1948 načrtl Vaněk koncept díla a domluvil se s ministrem, že každou kapitolu společně proberou, doplní a upraví. Jan Masaryk chtěl dokonce této práci obětovat svou plánovanou jarní dovolenou roku 1948…

Pak ovšem přišel únorový převrat, tragická smrt Jana Masaryka a Vaňkův nucený odchod z ministerstva. Po krátkém působení na ředitelství Československých hutí se v prosinci 1948 vystěhoval spolu s manželkou a devítiletou dcerou Mirou do Itálie, kde za pomoci ministra zahraničí hraběte Sforzy dostal neomezené povolení k pobytu.

V Itálii si zřídil obchodní zastupitelství pro různé švédské exportní a importní firmy. Z jeho iniciativy a pod jeho vedením vybudovala švédská cestovní organizace RESO v 50. letech rozsáhlé rekreační a lázeňské centrum na mořském pobřeží u Castiglione della Pescaia (naproti Elbě), nazvané Riva del Sole – Slunný břeh. Udržoval korespondenci s mnoha uměleckými osobnostmi, mj. s Igorem Stravinským a Bohuslavem Martinů, kterého navštívil těsně před smrtí jako poslední z jeho českých přátel. Aktivně pracoval v různých československých exilových organizacích, pomáhal svým vlivem všem českým exulantům, kteří se v Itálii dostali do nesnází, psal historicko-politické články, eseje a povídky do exilového a krajanského tisku, zejména do mnichovského Českého slova. Napsal též několik divadelních her a kafkovsky laděnou rozhlasovou hru Penzión Nirvána, uvedenou s úspěchem ve švédském rozhlasu. Z jeho povídek byl v roce 1965 vydán malý výbor (Kniha povídek) jako zdravice k autorovým sedmdesátinám.

Brzy po tomto jubileu, 6. října 1965, Vladimír Vaněk náhle zemřel. Ačkoli většinu svého života prožil ve světě, zůstal bytostně spjat se svou zemí, svým národem a jeho kulturou. Vždy se samozřejmě považoval za českého vlastence a nedlouho před smrtí se vyznal i ze svého patriotického vztahu k Českomoravské vysočině, kde vězely kořeny jeho rodu:

„Ty závany Vysočiny, ty četby a jiné dary do života, které nám rodiče a jejich Vysočina dali, byly mi vzpruhou ve všech mých životních podnicích. Všechny odboje zbraní i perem, neztrácení mysli a naděje, plodné kriminály a hledání nových cest – ve všem člověku byla vedoucí hvězdou ta konkrétní krajina, ke které jsme připoutáni tělem i duší, naše Vysočina a její Horáci… Vše se vrací v náš prapůvod.“

ÚVOD

Motto:
Laugh and the world laughs with you –
weep and you weep alone.

„O mně knihu? Je to tak nutné? Nemám rád, když se o mně píší knihy!“

„Myslím, že tomu neujdete, pane ministře. Toto má být věc seriózní, kniha o vaší práci československého diplomata. Nic takového dosud není. Pisatelé si vzpomínají většinou na vaše kratochvilné historky, a to je také velmi vděčné. V Americe o vás chce jeden žurnalista vydat knihu anekdot. Byl u mne, abych mu jich několik vypravoval. Chcete, aby o vás vycházely jen knihy anekdot?“

Ministr Masaryk seděl v hluboké pohovce, přehodil vysoko nohu přes nohu, vsál do sebe dým cigarety a pohlédl najednou zasmušile do obláčků dýmu. Spíše jako sám pro sebe prohodil:

„To bych nechtěl. Jsem v jádru velmi vážný člověk.“

Seděli jsme v jeho pracovně v Černínském paláci, v tom sále stylové elegance, kde si tolik diplomatů podávalo dveře a kde se do všech jednání ozýval tak často smích nad bodrým Masarykovým vtipem. Zvenčí doznívaly loretánské zvonky.

Začal jsem v chvatu načrtávat obsah knihy. Zprvu několik kapitol o jeho počátcích v diplomacii v Americe, dále doba jeho pobytu v Londýně – pak Mnichov a tragédie Československa, kterou Jan tak intenzívně prožil, dramatické chvíle jeho odchodu – odjezd do Ameriky a působení přednáškami, pak návrat do Anglie a nová práce s prezidentem Benešem, napětí válečných let a časté cesty do Ameriky, cesta do Moskvy a San Francisca, vítězný návrat do Československa a nové budování, nové cesty. A pak…

„A pak to třeba všechno hodíme do koše. Vezmou-li to ti naši páni tady do rukou, můžem to zavřít všechno. Musel bych se zeptat ve vládě, co tomu řeknou. No, nesmějte se, já to myslím vážně. No – sbírejte zatím materiál a pak uvidíme. Ukážete mi to, až přijedu z Ameriky.“

Sbíral jsem tedy materiál. Brzy jsem se přesvědčil, že v Praze toho mnoho nenajdu. Veškeré archívy Němci za války odvlekli, válečné archívy z Londýna a Ameriky se rozprchly nebo byly neuspořádané. Bylo třeba začít s mravenčí prací v Londýně a ve válečných německých publikacích. Počátkem února 1948 jsem mohl Masarykovi předložit již jakousi kostru knihy. Podotkl jsem ovšem hned, že kostra jako taková potřebuje náplň, a tu že mi musí dodat on sám. Že ho poprosím o řadu rozhovorů, ve kterých bychom probrali rok za rokem a bod za bodem. Že bychom si k tomu sedli o jeho dovolené, kterou právě hodlal nastoupit, někde v malebném zákoutí parku v Heřmanově Městci nebo v jeho chatě nad Davlí.

Masaryk se skláněl nad mými papíry u svého stolu a dlouze a mlčky je prohlížel. Viděl jsem na něm, jak mu každý list připomíná tisíceré prožité detaily, a již jsem se radoval, jak má kniha radostně poroste. Náhle se však ke mně obrátil a řekl napůl provinile, napůl kategoricky:

„Heřmanův Městec – Davle –, ano, tam je hezky a rozhovory taky, kolik libo. Ale tu svou knihu nech bejt. Napíšeme spolu jinou. Mám kontrakt s Amerikou, chtějí ode mne knížku, prý jakoukoli. Psát cokoli – to já nechci a na něco pořádného nemám čas. Sepiš tedy to svoje z těch lejster, a já k tomu přidám to svoje. Něco budu povídat a něco přímo napíšu sám. Budu to psát hned anglicky – to bude lepší. Tak co, platí? Prachů dávají hodně – polovic dostaneš ty a i z té poloviny můžeš bejt bohatej člověk!“

To Masarykovo „ty“, které mi uštědřoval, jakmile jsme se dostali do srdečnějšího rozhovoru, pro mne znamenalo víc než ten „bohatej člověk“. Řekl jsem mu to a z těchže důvodů jsem také jeho nabídku radostně přijal.

Masaryk postonával, a pak přišly únorové události. Chodil s rukou ovázanou a sípal chřipkovým hlasem. Málo vycházel. Přesto jsme se smluvili, že k němu přijdu ráno 10. března.

Ten den ráno proletěla Prahou bleskem strašná zpráva o jeho tragické smrti.

Ta naše společná kniha nebude tedy nikdy napsána…

MASARYKOVA OSOBNOST

Vrátil jsem se k opuštěné kostře sebraného materiálu. Bez živého slova Masarykova budou to jen zlomky, fragmenty – řekl jsem si. Měl to být jen mozaikový rámec k živoucí osobnosti Masarykově. Mezi řádky a pod nimi – nad každým tištěným slovem – měl se každému zjevovat jeho trochu ironický úsměv, šelmovské zajiskření jeho očí. Vždyť mluvit o Masarykovi diplomatovi není možno, aniž bychom mluvili o Masarykovi člověku.

Co je tedy ona všudypřítomná „osobnost Masarykova“?

Když paní Marcia Davenportová slyšela, že chci psát o Janu Masarykovi knihu, zeptala se mě jaksi pochybovačně: „A znáte vy vůbec Jana? Je vůbec někdo, kdo jej opravdu zná? Je mnoho Janů Masaryků, a každý zná jen ten svůj kousek.“

„Je mnoho Janů Masaryků“ – ta slova mi dlouho tanula v hlavě. Na první pohled by se mohla zdát správná. Byl opravdu s každým trochu jiný: láska k člověku, takovému, jaký je, a vrozená nechuť přít se o pomíjející věci vskutku na jeho poměr k lidem působily. Každému dával trochu za pravdu, když mu byl sympatický, protože ideje pro něj nebyly abstrakta, ale živoucí součásti svých nositelů. Rozdával se každému po kouscích, ukrajoval bohatě z koláče svého srdce. To ovšem neznamená, že by byl svoje vlastní zásady měnil v jejich kořenech, nebo dával za pravdu šmahem všem bez rozdílu. V té galerii světových osobností, v té dlouhé řadě osobních přátel si jistě zahrál na všechny nástroje, jeho hluboce umělecky založená povaha dovedla s každým úžasně improvizovat. Od Hamleta až po Švejka dovedl vystřídat všechny role, jen nudné ne. Nikdy si nehrál ani na diplomata ani na ministra – to dělal jakoby na přání jiných a z vlastenecké povinnosti. Vyplňoval vakuum, jak sám říkal.

Mnozí jeho přátelé v Anglii, v Americe i v Praze ho znali velmi intimně, ale každý ho jistě znal zcela jinak. Jinak o něm vyprávějí jeho spolužáci ze školy, jinak kamarádi pozdější, jinak ženy, které poznal, jinak jeho podřízení. A všichni mají pravdu. I členové rodiny o něm měli svoje ustálené přesvědčení, jež pak s podivem konfrontovali s poznatky druhých. A přece měl Masaryk jednu konstantu, ve které byl neměnný a nezměnitelný a kterou mnozí jeho přátelé nemohli dost dobře sledovat. Byl to poměr k obyčejným lidem. Tam si Jan s ničím nehrál, tam byl jen sám sebou, tam měl duševní klid a tam se utíkal jako k čistému prameni, z kterého pocházel.

O tom by mohli vyprávět dlouhé příhody sedláci z Bystričky, kamarádi z Craneovy slévárny, butleři a sluhové, šoféři, náhodní nosiči, vojáci, kuchaři a posluhovačky. Oni zažili Janovu bezprostřednost mimo rámec společenského standardu, do kterého se cítil jakoby zaklet. Ani klavír, ani elegantní lakýrky mu nebyly nikdy na překážku, aby v sobě probudil toho, kým opravdu byl: slováckého synka.

Typická je příhoda s jeho holičem v Londýně. Když tam před válkou vyslancoval, chodíval jej holit jeden chudý holičský pomocník, Ital. Masaryk se s ním rozhovořil o jeho osudech a netrvalo dlouho a Ital si vedle největších hotelů v Londýně otevřel za Masarykovy peníze vlastní elegantní holírnu. Jan tam pak chodil a posílal tam i ostatní z vyslanectví.

K českým a slovenským obyčejným lidem měl Masaryk ještě blíže. K nim mluvil ve všech svých rozhlasových projevech z Londýna, od nich si vypůjčoval kouzlo svého stylu v řeči, a proto ho také oni chápali a milovali. Každému, i tomu nejobyčejnějšímu člověku v Československu se zdálo, že má k Janovi tak blízko jako k svému nejbližšímu příbuznému. Charakteristické pro Masaryka bylo, že své popularity v Československu nikdy nevyužil, a pro jeho osud tragické bylo, že jí ani využít nemohl.

Populární byl i v Anglii a v Americe, ale zde to byla popularita poněkud jiná. V Americe se stal rozhlasovou hvězdou první třídy a mohl tu být ze své popularity klidně živ. V Anglii si jej přisvojila určitá společnost, a tím byl dán jeho tamní horizont. Kdyby byl Masaryk psal, mohl i zde překlenout společenské rozvrstvení. To on však nedělal – celý jeho šarm vězel v osobním styku.

Po Janu Masarykovi mnoho psaného nezůstalo – mimo drobné články a jiné úryvky, které mu někdy – avšak zřídka – pomáhali psát jeho blízcí. Celou duchovní pozůstalostí Masarykovou jsou jeho projevy. Byl mistrem improvizace, ale jistě by se zlobil, kdyby o něm někdo řekl, že je rozený řečník. Rozeným řečníkem nebyl, a i tato „veřejná funkce“ mu byla jaksi okolnostmi vnucena. Byl vtipným causeurem, a proto byl tak neodolatelný i ve veřejném projevu. Každý jeho posluchač měl dojem, že s ním sedí někde doma u krbu nebo za stolem a že Janovo povídání je určené jen jemu. Nebylo to žádné strojené řečnictví, nemělo tři klasické body: vymezení problému, jeho analýzu a řešení s pointou, jak učí Francouzi. Jan byl impresionista: maloval slovem, opakoval se a problémy neřešil, ale chytal za srdce tak, že bylo těžko udržet osrdí na uzdě – a přitom do toho všeho vždy vpašoval nějakou hlavní myšlenku. Lidé byli z jeho projevů okouzleni, ač se mnohým mohlo zdát, že nedokázal vyzvednout to, co vlastně chtěl říci, nebo co bylo v jeho projevu vlastním smyslem. Bylo to také tím, že si své projevy málokdy připravoval a při jejich množství ostatně ani nemohl. Někdy šel na tribunu, aniž věděl, co tam řekne. Dal se inspirovat auditoriem, okamžikem, nebo byl unesen proudem vlastních myšlenek, jak se mu odvíjely jedna z druhé. Dělal to zkrátka po kumštýřsku, jako když si sedal ke klavíru.

Děti velkých lidí přicházejí na svět s velkým darem, který je zároveň tíží jako velké břemeno. Poměrně lehčí je to u hudebníků a malířů, kde se s talentem dědí i ovzduší a do určitého stupně i „řemeslo“ –, ale co si měl s tím obrovským odkazem myslitele a humanisty T. G. Masaryka Jan vlastně počít? Do vínku mu byl dán přirozený talent a ovzduší jeho otce mu bylo ohromným katapultem, díky jemuž se mohl vznést do světa jakýmkoli směrem.

Kladného zdědil tedy Jan velmi mnoho, ale byly i věci negativní. Atmosféra porozumění a plodné spolupráce, kterou si jeho otec a matka vytvořili na základě obapolných zájmů a skrze niž se T. G. Masaryk díval kriticky na svět, dala Janovi do vínku kontrasty v duši, které nikdy nepřekonal. Matka a otec se v něm přeli o vlastní svrchovanost. Dvě vlasti, dvě diametrálně se různící pojetí kultury a civilizace. Amerika a Evropa. Dar dvou jazyků mu byl dán, ale i dva různící se životy a světy. Jan byl věrným synem otce i matky a lnul k oběma stejně. Stejně přilnul i k oběma jazykům, a to tak intimně, že rozeklály jeho osobnost. Typické i v jeho vzezření bylo, že jedno oko měl vážné po matce a v druhém se v přimhouření lesklo šelmovství Masaryků.

Další kritérium bylo morálně-náboženské. Evangelická strohost domácího prostředí v Janově citlivém svědomí někdy těžko pracovala. Duševním násilím doma nikdy netrpěl, ale jeho povaha toužila po zcela jiném životě a on sám si pro to činil vnitřně trpké výčitky. Letora však často zvítězila, a tak Jan unikal, jak mohl. Vůdčí pedagogickou linií T. G. Masaryka doma i ve škole bylo nevnucovat nikdy nikomu své názory, nechat každého, aby se k nim dopracoval sám. Janův zápas se školou a s jakoukoli disciplínou představoval pro jeho otce problém, který sám ve svém životě nikdy nepoznal. Otcova zdánlivá přísnost byla v Janově mládí jen didaktická – choval k synovi hlubokou lásku. Zejména pak ve stáří toužil stále po synově přítomnosti. Říkal mu „moje slunéčko“ a nosil vždy v kapse malý svazeček Janových dopisů. Je zajímavé, že Jan se okolo padesátky nábožensky i jinak úplně vtělil do ducha svého otce.

Janovo upoutání k matce bylo jedinečné. Kdo někdy viděl, jak v hodinách mlčení přejel rukou její skráně, nikdy na to nezapomene. Byl k ní tak otevřený, že před ní neskrýval ani ty nejtajnější problémy svého mládí. Matka mu splácela vzácným porozuměním. Někdy však bylo nutno zakročit, ale ani tehdy nešlo o běžnou rodičovskou přísnost, nýbrž o přátelské napomenutí. A to bylo na rodinném prostředí u Masaryků to nejtypičtější – všichni si byli navzájem přáteli. Janovo srdce tu tlouklo v klimatu naprosté harmonie a Jan po celý svůj život nepřestal po tomto krásném a prostém rodinném prostředí tesknit.

Pro diplomatickou dráhu byl Janovi život s T. G. Masarykem přípravou velmi cennou. Setkal se doma ještě za otcova poslancování s řadou politických osobností, žurnalistů a spisovatelů. A na Hradě pak bylo jeho přímým údělem diskutovat o všech aktuálních problémech s nesčíslnými návštěvami otcovými – takže byl vždy dokonale informován o všem, co se ve světě děje – a to je hlavní materiál, z kterého musí čerpat každý diplomat. Jsem-li dobře informován, mohu i předvídat, a politika bez předvídání není vůbec politika. Jan si zde vypěstoval to, čemu se říká „dobrý nos“ pro vítr, který věje mezi světovými událostmi, a s tímto sextantem se mohl vydat na kteroukoli misi, aniž se musel obávat nějakého faux pas.

Mezinárodní politiku dělají zase jen lidé a počet těch, kteří mají opravdu vliv, není veliký. Znát jejich osobní přednosti, slabosti a slabůstky, je pak pro diplomata ohromnou výzbrojí. Tuto výzbroj měl Jan skvělou, a byla proto nedocenitelným rezervoárem možností v mnoha historických okamžicích československých dějin. Nebyla to tedy protekce pro prezidentova synka, co z něho udělalo diplomata. Byly to – vedle znalosti řečí – jeho jedinečné osobní vlastnosti a kvality. Hlavní podíl těchto svých znalostí čerpal Jan od svých počátků z přátelství s dr. Edvardem Benešem. V době Benešova vedení československé zahraniční politiky i za jeho prezidentství byli vždy nerozlučnými druhy. Při častém styku čerpali jeden od druhého a jeden druhého doplňoval, ač Jan vždy skromně vystupoval jako „učedník“. Starý pán to postřehl, a když byl Beneš v Lánech, obracel se prezident vždy nápadně k Janovi s otázkou, co soudí o situaci; vyslechl vždy velmi pozorně vše, co Jan říkal. Přes velmi intimní styky zachovával Jan k doktoru Benešovi jakousi úctu. Se všemi blízkými si tykal – i s paní Benešovou –, s Benešem nikdy. Byla to asi Benešova metodičnost a racionálnost, co mu nahánělo respekt. Jan Masaryk byl improvizátor a iracionalista a jako takový se virtuózně uplatňoval při sólových diplomatických vystoupeních. Před doktorem Benešem ovšem v těchto kvalitách vyniknout nemohl.

Poměr Jana Masaryka k doktoru Benešovi byl psychologicky dosti komplikovaný. Beneš měl Jana rád, ale Jan v něm zároveň vyvolával jakýsi neurčitý pocit nejistoty. Beneš měl povahu jednoduchou a přímou a cítil se lépe s obdobnými povahami. Choval jistou nedůvěru k některým Janovým slovům a gestům, Jan to vycítil a spatřoval v tom Benešovo profesorství. Nebylo to ovšem profesorství, byla to obava před nejistým terénem. Beneš nemohl dost dobře sledovat Janovy kumštýřské nálady a mimoto se obával i o jeho zdraví, zejména v pozdějších dobách. Tento moment byl často rozhodující v důležitých politických otázkách, kdy se zároveň brala v potaz Janova velká popularita.

Jan Masaryk byl k Benešovi osudově připoután a někdy to nesl jako pouto dost tíživé; říkal: „Slíbil jsem tatovi, že Benešovi dosloužím – tedy to skutečně udělám.“ To bylo tehdy, když pociťoval, že by se nejraději ode všeho odpoutal a zmizel někam do neproniknutelného soukromí. To byla touha, která se mu nikdy splnit nemohla.

Ať byl však poměr mezi Janem a Benešem jakýkoli, nic to nevadilo jednomu ani druhému, aby při sobě vždy věrně nestáli, a nikdy ničím nezkalili dlouholetou spolupráci.

Nelze říci, že by škola nebo příležitostní pedagogové zanechali v osobnosti Jana Masaryka výraznější stopy. Jeho osobnost se formovala životem samým a vlastním nezkrotným temperamentem. Formovaly ji události, kterých Jan v životě zažil nepřeberně, a formoval ji i osud jeho vlasti, s kterou vždy cítil jako se svým sourozencem.

MLÁDÍ

(1886–1906)

Jan Masaryk se narodil 14. září 1886 v Praze na Vinohradech v Čelakovského ulici, ve vile Osvěta. Tato ulice byla v roce 1946 nazvána ulicí Jana Masaryka. Zde pobíhalo poprvé to „krásné okaté dítě“, jak zvolala v obdivu jakási paní, když je viděla v kočárku. Mělo krásné zlaté kučeravé vlásky, které ho zdobily jako zlatý rámeček. V útlém dětství je však po chorobě ztratil, a vlasy, které mu narostly později, byly již černé.

Byl třetím dítětem – po sestře Alici a bratru Herbertovi. Od bratra Herberta ho dělilo šest let. Alice byla již sedmiletá dívka a Jeníčkovi věnovala péči téměř mateřskou vzhledem k tomu, že matka byla po Herbertově narození stále nemocná. Než se narodila nejmladší Olga, byl Jeník mazlíčkem rodiny –, pokud se ovšem mazlení u Masaryků připouštělo. Jan vyrůstal ve skotačivé dítě a obveseloval rodinu již od útlého mládí. Se sestrou Olgou si doma hrával pod stolní deskou na indiány a jezdil okolo na koberečku jako na kánoi. Měl rád hračky, s nimiž se dalo cestovat do dalekých zemí: železnici s lihovou lokomotivou, s níž rejdil po celém bytě, lodě a povozy.

Své šelmovství zdědil od dědečka Masaryka, kterého zbožňoval. Již jeho rozšafná tvář a postava, mluva, a i velké červené kapesníky a „šestky“ – to vše budilo Jendův obdiv. Jan přilnul už od mládí ke všemu ryzímu a opravdovému. Utěšený venkovský život v Bystričce na Slovensku, kam Masarykovi zajížděli na letní byt – se hluboko vryl do Janovy povahy a vzpomínek. Kolik pantátů si tam ještě dnes vzpomíná, jak si s Janem hráli na Jánošíka, a kolik staruch, jak si jako dívky s Janem hrály v krojích na „svatby“.

Jan vždy dovedl vnášet svou veselostí do rodiny milou pohodu. Rodina to také potřebovala. Boje o pravost Rukopisů a jiné rozjitřující politické události z konce století vynesly profesorovi a poslanci T. G. Masarykovi trpké postavení osamoceného bojovníka a jeho rodinný život tím trpěl. Stejně jako později aféra Hilsnerova, i tyto dřívější boje rodinu i děti izolovaly. Vášniví nacionalisté a antisemité vyhlásili proti T. G. Masarykovi takové tažení, že to jak ve škole, tak na ulici pocítily i jeho děti. Jan Herben vzpomíná, že když tehdy přišel jednou o vánocích k Masarykovům, seděli sami doma zkormoucení – lidé se k nim báli chodit.

To vše se dálo v době, kdy malý Jan začal chodit do školy. V prvních třídách to ještě nepociťoval, ale kluci jsou zlí, a ani učitelé a profesoři za T. G. Masarykem, až na malé výjimky, nestáli – a tak se malý Jan v dalších třídách dozvěděl, že je v menšině a v opozici proti panujícímu řádu. Toto poznání spolu s vrozenou nechutí k systematické práci formovalo jeho poměr ke škole. V obecné škole to nevadilo, ale když začal na malostranské reálce – bylo hůř. Měl to sice blízko, seběhl jen z Thunovské ulice č. 16, kde rodiče tenkrát bydleli, ale to bylo vše. V roce 1900 musel ústav opustit se zákonnými mravy a nestálou pilností na vysvědčení.

Opakoval pak tercii na  akademickém gymnáziu ve Štěpánské ulici a dva a půl roku tam byl privatistou. V té době měl pěkné vysvědčení, jen z latiny a u Zikmunda Wintra z dějepisu měl občas dostatečnou. Zikmund Winter měl jinak Jana velmi rád, ale Jan se u něho specializoval jen na krále Jiřího z Poděbrad. Ať mu dal Winter jakoukoli otázku, odpovídal vždy srovnáním s Poděbradem a hned začal plynně mluvit pouze o tomto panovníkovi. Senior Souček vyučoval Jana evangelickému náboženství a pochvaloval si jej. Jakmile se však Jan vrátil opět do školy, všechno začalo znovu. Dostatečné i nedostatečné se jen sypaly a zákonné mravy ho neopouštěly. Pan suplent Šesták pohnal Jana v sextě k reparátu z latiny a v septimě Jan od pana třídního Jeništy vyfásl ménězákonné mravy pro „stálé a svévolné rušení kázně školní“. Mladý Jan byl mladík temperamentní, a když v nauce o myšlení pan prof. Brdlík, který Jana příliš nemiloval, mluvil o humoru a vtipu, poznamenal: „Vtip by například byl, kdyby někdo řekl, že Masaryk je hodný žák!“ Jan vyletěl z lavice a ihned reagoval: „To by byl prosím ale hodně blbý vtip.“ I ten dobrák Souček musel nakonec dát Janovi jen dostatečnou z náboženství. Když ho jednou vyvolal z „Vyznání víry“, začal Jan velmi pomalu číst z jakéhosi papíru – napovídali mu ze všech stran –, a když se senior přiblížil, viděl, že „čte“ z jídelního lístku vinárny Bodegy.

V oktávě měl v prvním pololetí zase ménězákonné mravy pro neomluvené hodiny. Co může také takový pan třídní profesor vědět o kráse Střeleckého ostrova v zimě, kde se v dopoledních hodinách tak nádherně bruslí, nebo o krásách zakázané kopané. „Pojď si zakopat!“ lákal jednou Jan svého kamaráda. „Nemůžem, Jendo, vždyť víš, že máme pětku z matiky. Musíme to dohonit.“ „Stejně nic nedohoníš a s tou matikou to zařídíme jinak. Bayera máme přece také na přírodopis a on říkal, že by potřeboval vycpaného žraloka. Půjdeme a koupíme mu ho! Pak nám jistě ty pětky promine.“ Šli tedy koupit žraloka – ale ti byli příliš drazí. Vybrali si proto z výkladní skříně jakési dávno již vybledlé vycpané mládě a usmlouvali cenu. Šli k profesorovi a Jan mluvil. Slavnostně mu odevzdal v papíře zabalenou potvůrku a už se těšil, jak zmizí pětky z matematiky. Profesor, poněkud překvapen, poděkoval, ale poprosil hochy, zda by mu k tomu nemohli opatřit též žraločí vajíčka. Jan se hned přeochotně nabídl. Načež pan profesor přísně zahřměl: „Mně se zdá, že vám budu muset dát ještě i pětku z přírodopisu. Copak žralok má nějaká vajíčka?“

Když jednou T. G. Masaryk dělal dětem Mikuláše, oblečen v dlouhé biskupské tóze, zeptal se pokleknuvšího malého Jendy: „Učíš se dobře, Jeníku?“ Jistě netušil, jakou osudnou otázku synkovi položil. A Jan, jako by otázku přeslechl, díval se Mikuláši pod bílou bradu, aby viděl, kdo to je, a prohlásil: „Ovšemže se výborně učím!“

Všemocný pan katecheta stanul jednou před třídou a dívaje se upřeně na Jana, začal: „Tak jdu s kolegou po Karlově mostě a koho nevidím jako osla. Osel si tam šel a nás neviděl!“ Jan vyskočil v lavici: „Já šel také včera po Karlově mostě a viděl jsem tam dva osly.“

Jan měl v Praze svou malou společnost a v té mu vždycky patřila iniciativa. Chodilo se tancovat do Národní besedy a pít k Černému koni, do vinárny u Štýdlů, do malostranských hospůdek a k Francouzovi Ferriandovi na nábřeží, pořádaly se hony na buršáky a výlety do Krkonoš. Praha tenkrát byla idylickým městem, které provokovalo k alotriím. Masaryk nám jednou vypravoval, jak se vsadil, že v neděli dopoledne, v době promenády, ponese středem ulice od Národního divadla až k Prašné bráně nočník. Vsadil se o pět zlatých – a vyhrál je.

Pěstovaly se však i vážné věci: divadlo, koncerty. Jan se učil také na klavír a toto učení nikdy nezanedbával. Učil se u Jesenského a u Slavkovského. Hudební talent zdědil po matce, která byla velmi dobrou pianistkou, žačkou Lisztovou.

Kromě bruslení, které ovládal mistrně, hrál tenis a byl i dobrým plavcem. Věnoval se i gymnastice v malostranském Sokole.

V oktávě se Jan necítil zdráv. Na vysvědčení stojí poznámka (1906):

„Pro nemoc povoleny mu dodatečné zkoušky po prázdninách. Jelikož žáku dne 17. září při zkouškách nevolno přišlo, žádal otec, aby synu jeho povoleno bylo zkoušky ty složiti po třech týdnech, určitě řečeno 10. října, k čemuž zemská školní rada ze dne 5. X. 1906 svolila.“

Jan Masaryk dostal v oktávě vysvědčení, ústní maturitě se však nepodrobil. Toto vysvědčení zní:

Jméno: Masaryk Jan

Rodiště: Král. Vinohrady, Čechy

Nar.: 14. září 1886

Náboženství: evangel. reformovaného

Jméno a povolání otcovo: PhDr. Tomáš G. Masaryk, c. k. universitní profesor v Praze

Postup studií: I–III na c. k. státním gymnasiu na Malé Straně v Praze 1897/8–1899/1900

III–VIII 1900/1–1905/6 na c. k. akademickém gymnasiu, opakovav tř. III a od tř. III do V (1. pol. jako privatista).

Poznámka: Abiturient tento, nevykonav do dne zkoušek maturitních v období podzimním (2. října 1906) zkoušek maturitních za 2. pololetí školního r. 1905/6, nemohl podstoupit zkoušky ústní.

Podepsán předs. Jos. Grim, c. k. ředitel a členové zkušební komise: dr. Edv. Kastner, za řid. Fr. Žlábek, češtinář Jan Kašpar, dějepis. Fr. Chum, matemat. dr. J. Jeništa atd.

Tak skončilo školní studium Jana Masaryka. Je vidět, že život mu byl lepší školou, a doktorátem že se člověk neudělá. V cizině Masaryk někdy pociťoval, že mu něco schází, ale pozdější poznámky o nevědomosti byly jen pouhými slovními hříčkami, všichni věděli, jak ohromné vědomosti politické, literární i vědecké měl. A latinu, která mu ve škole šla tak špatně, nikdy nezapomínal; v mnoha svých řečech a článcích cituje Julia Caesara, Ovidia a jiné klasiky. Jan měl úžasnou paměť pro to, co si chtěl zapamatovat. Moderní školu, kde již nestrašil přízrak c. k. gymnázií a c. k. profesorů, kde byl sportovní duch a kamarádství, by Jan patrně absolvoval s vyznamenáním.

Janu Masarykovi byla v lednu 1948 vzdána zasloužená pocta doktorátem brněnské univerzity. Žádný z doktorátů honoris causa, kterých dostal v cizině celou řadu, mu nebyl tak cenný jako toto uznání doma a jeho tehdejší vážná řeč tomu také plně nasvědčovala. Brněnský doktorát byl pro něj velkou satisfakcí.

Po ukončení gymnázia otec usoudil, že další studia v Praze by synovi neprospěla a pražský život že by ho dále rozptyloval. Bylo tedy rozhodnuto, že mladý Jan půjde do světa na zkušenou. Že půjde do Ameriky a bude pracovat. Paní Masaryková měla v New Yorku příbuzné, věděla, že syn nebude opuštěn a najde tam oporu, a proto se tomuto rozhodnutí nevzpírala, ačkoli jí srdce pukalo. Mladý Jan přijal otcovo rozhodnutí rád. Byl dychtiv vidět ten širý svět, o kterém se doma tolik mluvilo, jehož řeč již v zárodku znal od matky a jehož příslušníky již doma vídával. Zdálo se mu, že nejde do neznáma, a měl pocit, že Nový svět je mu čímsi blízký. Toužil jej poznat.

T. G. Masaryk tehdy finančními prostředky neoplýval – plat profesora a poslance nebyl velký a se všemi těmi akcemi, které podnikal, bylo mnoho vydání. Staral se též o rodinu, děti studovaly. Psaním a přednáškami nemohl zbohatnout. Za článek v Die Zeit dostal nejvýše 50 korun – to byly tehdy již velké peníze, ale skvělý honorář to nebyl. Proto syna nemohl vybavit velkými prostředky. „Jdi a pracuj,“ řekl Janovi.

MLADÝ JAN V AMERICE

(1906–1913)

A tak mladý Jan jel na zkušenou do Ameriky. Bylo mu právě dvacet let. V té době panoval zvyk, že se synkové posílali na zkušenou do Ameriky, když jim nešla studia. Jan se nalodil v Brémách počátkem října 1906 na vystěhovaleckou loď, kde se v podpalubí tísnilo mnoho vystěhovalců s ranci. Byli mezi nimi i Slováci. Jan se cítil jako jeden z nich. Pocítil, když loď pomalu za houkání vyjížděla z přístavu, že se jeho velký osud začíná.

Dne 12. září posílá matce jednu z prvních pohlednic ze Stendalu v Německu, kde čeká na vlak, a píše anglicky. Na lístku je jako memento vyobrazena budova tamního gymnázia.

V New Yorku se zprvu usídlil v Belvedere House. V dopisu matce z 26. září vypravuje, jak přijel a které příbuzné navštívil. New York se mu nelíbil: „New York sám o sobě se mi nelíbí.“ Zato Hypodrom je báječný: „Něco podobného vůbec je u nás nemožno. – Sta a sta lidí zaměstnáno a kumštýři první třídy tam působí.“ A se svými americkými příbuznými je spokojen. „Je mi moc milé,“ píše, „že všichni Garrigueové mají tak zdravý humor […] mám nějak teplo u srdce, že snad ve mně garrigueovská krev zvítězí.“

To udělal matce jistě radost; paní Masaryková si velmi zakládala na svých předcích. Otec se asi jen pousmál do vousů a řekl si: No, uvidíme! Věděl, jak hluboký masarykovský kořen jeho syn má, ale věděl též, že v něm zápasí dvě povahy – otcova a matčina, nyní posílená souzvukem s prostředím, které v něm v zárodku již bylo a které nyní objevuje. Byl rád, že v sobě jeho syn tento prvek objeví a že se s ním bude moci jednou vypořádat a sladit jej s prvkem masarykovským. Skutečně doufal, že se tak stane. Tragika Janova byla v tom, že se tak nikdy nestalo. Jan v sobě Garriguey a Masaryky nikdy nesladil. A jen v sobě čím dále tím více pěstoval jejich rozpory. Dovedl být výtečně tím i oním – mluvily z něho oba jeho rodné prvky –, ale cítil také, kam jej toto rozpolcení vede. Nemohl být nikde úplně šťasten – v jedné zemi toužil po druhé. Pocítil to již tehdy, když psal matce, že nemůže chodit do koncertů, že by se při hudbě „rozbrečel touhou po domově“.

A pak – již tehdy začíná červená nit fyzického utrpení, která se táhla celým jeho životem: bolavé rameno. Lékař zjistil vápno, ale špatně jej léčil, takže Jan se nemohl sám ani holit a hrát na piano. Nejvíce ho bolelo, že se nemůže aktivně oddávat hudbě. I na písmu jeho dopisů je vidět, jaké měl potíže. Samozřejmě přitom trochu mladicky nadsazoval.

Již v prvním dopisu z Ameriky píše, že byl u lékaře s ramenem, a ten že mu dal užívání a řekl, že za pár dní to bude lepší. „Trpěl jsem moc tím poslední dny. […] Dnes mě bolí pazoura, proto končím.“

Přítel otcův, pan Tomáš Čapek, mu v New Yorku našel místo poslíčka (office boy) v jedné realitní–úvěrové kanceláři. Jan o tom píše ve svém dopisu z 29. září 1906:

Milá mama!

mám místo v New Yorku jako office boy v New York Title, Insurance and Trust Co. Je to slabé ovšem, 5 dol. týdně a byt sám mne bude stát tolik, ale snad mně brzy přidají a pak to bude lepší. Není to moc příjemné. Musím jezdit po elevátoru z prvního do 10ho atd. poschodí a některý mladíci, o polovic mladší takřka než já, jsou velký páni proti mně. Místo mi našel p. Čapek, který vůbec velmi laskavě se mě ujal. Jsem mu moc vděčný. Místo se mi obzvlášť nelíbí, poněvadž jsem starý proti ostatním office boyům, ale co dělat. Budu mít aspoň příležitost slyšet dobrou hudbu s tetama. Úřad mám 9–12 a 1–5 odp. Budu ovšem hledat dál a snad něco najdu. Uvážil jsem všecko dobře a uznal, že je dycky dost času dostat se na západ a v New Yorku budu mít větší příležitost k vzdělání. Budu chodit do večerních kursů. Tady mě volají John a John běhá sem a tam bez zjevného účele, třebas někdy s ufňukanýma očima.

S Bohem!

Váš Jenda

P. S. Prosím, mama, obstarej mi moje brusle. Jsou na Střeláku u čís. 2 a tady někdy po práci si budu moct zajezdit. Myslím, že to nebude tak moc stát. Pak bych rád ty noty a nějaké knížky. Až najdu byt, aunt Alice mi obstará piano, tak bych chtěl taky nějakou školu, abych mohl učit klavír. Budu si musit tím přivydělávat. Tedy, prosím, nezapomeň, a co možná brzy!

Váš Jenda

Pan Tomáš Čapek snažil se uvést Jana ve známost s krajany a krajanský list v New Yorku přinesl o tom zprávu:

„Včera jsme byli v naší redakci mile překvapeni návštěvou syna profesora Masaryka, Jana Masaryka, jenž se dostavil k nám v průvodu pana Tomáše Čapka z 72. ul. a 2. avenue. Pan Masaryk přijel do Ameriky na delší pobyt a hodlá se věnovati obchodu. Letošního roku maturoval na akad. gymnasiu v Praze a mluví plynně anglicky, takže mu nebude obtíží získati si zde pěkného samostatného postavení. Jest to urostlý mladý muž sympatického zevnějšku a celý jeho zjev připomíná jeho otce. Přejeme mladému krajanu, aby si v Americe dobyl úspěchu.“

To bylo první skrovné vystoupení Jana na veřejnosti v Americe. Zda si na to vzpomněl pak po letech, když – jakmile vstoupil na půdu Spojených států – kolem něho blýskaly stovky lamp fotografů a k ústům mu bylo přisunuto několik mikrofonů? Toho úspěchu, který mu tenkráte krajanský list přál, dobyl dokonale. Mimo oficiálních funkcí dobyl si i toho „pěkného samostatného postavení“, po kterém toužil: byl v Americe považován za jednoho z nejlepších řečníků.

Nov. l6.

Milá mama,

mám zrovna chvilku volnou pro Vás. Je 16–ho, a to je méně práce. Včera byl tak busy day, že jsem byl večer udřen, že jsem se sotva doškrábal domů. Jel 145 po elevátoru, mluvil asi se sto miliony lidí a telefonoval s celou Amerikou. Vcelku mi to jde dobře a můj boss mě včera vysoce povychválil. Včera jsem dostal svou první mzdu – check na 10 dol. 85/100. Měl jsem jaksi příjemný pocit, ale je to přec děsně málo; to je ale zrovna to, co mne těší, poněvadž až mi přidají, budu si to spíš cenit. Mám tu ohromné výhody. Byt zadarmo, snídani zadarmo, a tak možná ještě uspořím něco. U tohohle bodu nezůstanu, nejsou v tom peníze a člověk se dře za pakatel, a jiný z toho dělaj prachy. Jak je v Praze. Těším se už na zásilku. Jsem už v New Yorku jako doma a vodím cizince a ukazuji cestu bloudícím. Zdejší subway train je báječnej vynález. Jsou expresní vlaky a lítá to jako vítr. Ba i na elevátorech ve vysokých domech jsou expresní vytahovadla z prvního – 10 – 18 poschodí. Astorové, nejbohatší rodina na světě, staví dům skoro 40 poschodí, už se na něj těší. Už zas jdu do roboty.

Pac a pusu

Váš Jenda

Kabát, brusle (prsten)  (frak)

Stopětačtyřicetkrát vytahovadlem nahoru a dolů v newyorském mrakodrapu – to pro Jana jistě nebyla žádná zábava. Tato vertikální činnost v celé své nahotě technického pokroku – ve službách lidí, kteří nemají ani na vteřinu na nic jiného čas než na business, business, business! To muselo ničit citlivou duši mladého Jana. A k tomu stále: hlad – nedostatek peněz – pokračující pocit méněcennosti a závislost na laskavosti příbuzných, kterým se proto raději vyhýbal. Teta Augusta by byla pro něj udělala cokoli, ale jak se jí odvděčí? To raději nic!

A přece se v něm zde probudil i ten druhý Jan – elegán z Ferdinandky a ze Střeláku a budoucí vyslanec. Píše si domů o nový frak – „Kdyby to šlo, tak chlupatou látku, jako měl  mladej Otto a širší kalhoty než posledně“. Musí se reprezentovat v obchodním světě. Jindy chce nový kabát jako nejmladší Štěpánek a hodně velké „laple“. Chce, aby koupili v Praze dárek pro jeho sestřenici Lydii k narozeninám: granátový prstýnek (pětkrát podtrženo) za 5 dolarů, které si přivydělá a pošle. Chce brusle, aby si mohl po práci zabruslit, pak noty, aby mohl dávat hodiny na piano, a tím si něco přivydělat, až se ruka zlepší. A pak knihy ovšem. V jednom dlouhém dopisu matce to pak v doušce vše opakuje: Svrchník, knihy, prsten, brusle, (f…?). Ten „frak“ si netroufal vypsat a udělal k němu otazník. Měl pravdu: matka připsala vlastní rukou na růžek jeho dopisu: „Já měla zrovna nouzi celých šest měsíců a šaty mizerné, a ani jsem nehlesla,“ a odepsala mu: žádný nový svrchník, žádný frak a tak drahé dárky nikomu – Garrigueové ho budou víc respektovat, když bude žít podle svých poměrů…

Přišly vánoce. Americké vánoce s krocany, slavnostmi, bujnými silvestry. Ale Jan nemohl nikam – měl jen roztrhaný smoking a žádné peníze. Alespoň že se teta Augusta o něj postarala.

Jan se zamýšlí nad svým osudem. Celé neštěstí je v tom, že nemá odborné vzdělání, a musí proto zápasit o kousek chleba. A tu se v něm probouzí filosofie otcova, když píše matce:

„Jenže u mě je ten rozdíl, že je pro mne nevyhnutelně nutno, abych se co možná dobře živil a pozdvižením celého svého duševního, a tím i tělesného stavu se hleděl zbavit všech svých vedlejších troublů.“

(Jako by člověk slyšel mluvit T. G. Masaryka, když o deset let později za války vyčítal Benešovi v Paříži, že se nejde najíst do pořádného restaurantu.)

Jan si již posté říká, že to musí zkusit někde na západě, a lépe by bylo, kdyby dělal fyzickou práci, pokud ruka dovolí – vydělá si dva dolary denně a bude mu hej. „Kolikrát se mi už stalo, že jsem měl v kapse pětník a hlad jako kůň.“

Je v pramizerné náladě – nastydl se, ruka bolí, „pracuje jako lev“ a musí hodně běhat, takže má v jednu hodinu hlad, a i kdyby si zašel do lunchroomu pro kočí, stojí to tam třicet čtyřicet centů. V restaurantu se může člověk zasytit chlebem, ale v těch laciných barech, kde si dá jen polévku, tam se chlebem šetří. A ten mořský vzduch také pomáhá trávit – a jak se dostane dál na západ, když si nějaký šesťák neušetří? Chodí hladový jako vlk a napadá ho zoufalá myšlenka, co bude, nebude-li mít co jíst. K příbuzným žebrat již nepůjde, to ani zanic. Nemít co jíst, to je šlus! A vzpomíná si na krásné doby v Praze – na chutné papričky s plzeňským v útulných hospůdkách, na dobrá vína v Bodeze, a k ránu pak s veselou společností dršťkovou polévku u Štupartů. No, však kvůli tomu musel z Prahy, kvůli tomu je zde! Pracovat a vydržet!

A tu přichází spásná myšlenka v podobě elektrického piana. Jeden známý mu o tom vypráví celé pohádky a Jan se již vidí, jak jezdí po nejlepších evropských hotelích a prodává elektrická piana. Jede ovšem i do Prahy, peněz jako želez, všechny podporuje.

Milá mama,

všecko jde pomalu svou cestou – stárnem a musíme se holit denně a dělat rozumného. Jsem dosud u té samé společnosti a dost se tam učím. Chtěla jsi vědět, co je to za společnost. Kupuje-li někdo dům, parcelu nebo pole, na kterém je dluh – což je pravidelně, je naší povinností vyšetřit rozsah a trvání dluhu a pojistit novému majiteli bezpečnost našeho udání. Najde-li se nějaký extra dluh po uzavření smlouvy, musíme my to hradit. Dále půjčujeme peníze na majetek atd. atd. Mám na mušce nové místo. Založila se tu nová společnost pro elektrickou hudbu, tj. pomocí vibrace dynam spojených s klaviaturou docílí se hudebních zvuků. Dle počtu záchvěvů a intensity záchvěvů docílí se zvuk různých nástrojů. Je to takřka neuvěřitelné, ale je to faktum. Seznámím se pozítří s presidentem té společnosti a můj bohatý přítel Mr. Ellinger mě k němu uvede a bude ho žádat o místo. Kdybych neměl rameno a mohl hrát, mohl bych od minuty dostat místo a vydělat až dvacet dolarů denně. Škoda, že to nejde. Začínám se seznamovat s americkou společností a dost dobře se u některých lidí cítím – někteří jsou ovšem až hnusně blbí. Co dělá Praha? Moc by se mi Herbert zavděčil, kdyby mi poslal ty foto a pak výstřižky o skandálu Štěpánků! Co dělá Praha? Možná že se dost brzo uvidíme – není totiž vyloučeno, že budu poslán s tou elektrikou za nějaký čas do Evropy; tak bysme se sešli. To by bylo all right tak být za obchodem poslán do Evropy, to bych jel do Prahy jako blázen. Co se tejče nynějšího ministerstva financí, jsem blízek zalknutí. Že jsi kozák…!

Ještě nevím, kde budu na vánoce.

Jsem Váš Jenda

Milá mama,

je zima, padá sníh a klouže se, mrzí mě, že nemám dosud brusle. V sobotu byl koncert Fanny Blumfield–Zeisler, výborná pianistka, židovka, hrála báječně. Včera v neděli jsem ji poznal blíže u Mottů. Je velmi temperamentní a ví, co chce. S Cranem jsem dosud nemluvil, nepřijel dosud, doufám, že ho chytnu příští neděli, mám už toho hladového úřadu a závislé posice zrovna dost. Crane myslím že bude v stavu mi něco zaopatřit, a kdyby ne, začnu hledat dál. Tenhle úřad pro mě není. Lidé, kteří tu dřou deset let, mají patnáct dolarů týdně, a to rači zametám ulici než tohle. Peníze dosud nepřišly. Jsem značně napnut, kdy přijdou. Jak je v Praze? Zima? Dostal jsem psaní od Braunera, Čihaře, Schnöblinga a jiných, a vždycky mám radost, když něco zámořského se objeví. Už jsem si tady dost zvykl, tj. poddal se osudu. Nemám tu vůbec žádnou legraci, a to mně pije krev. Garrigueové jsou ti nejlepší lidé na světě, ale jen hudba a hudba, a to je vše. Ella je jiná, ale tam zas ten dědek Ferguson mně překáží. Nenávidím ho a těším se, že brzo umře. Má Olga ještě Slavkovskýho? Pošlu mu co nejdřív pohlednici. Byla to škoda, že to s mou hudbou tak dopadlo. Nebýt mých mrzáckých rukou, byl bych dnes jistě profesionálem, mám dost smysl pro hudbu. Jím 3krát denně. Ráno kafe a vejce nebo kousek masa, v poledne sandwich and a cup of coffee a v 1/2 7 oběd. Polívku, maso a desert. Zpočátku jsem byl hladový pořád, teď jsem si zvykl. Cigaret jsem docela nechal. Doufám, že to vydržím nadobro. Cigaro si zakouřím jednou za čas, ale nechutná mi to. Těšil jsem se, že přijedete všecky, a dosud mám slabou naději, že přijedete. Budu-li ještě v New Yorku, nechám si prázdniny, až tata přijede. Olga už by teď z té cesty něco měla. Má už aspoň trochu rozum.Ale ten rozdíl, proti Lydii a Adelaidě, ty jsou proti ní slečny. Jsem rád, že je Olga ještě dítě. Ruka se moc nelepší a nemám tolik spánku, jak bych si přál, a to mne trhá. Když v noci nespím a ráno musím dřít, je to nepříjemné a vysilující. Doufám sice, že to jednou bude lepší, ale kdy?

Pac a pusu všem

Váš Jenda

Před Novým rokem je zase delší dobu nemocný a rozladěný. Jedinou radostí jsou mu dopisy z domova, a zejména jeden, z nějž se v podzemní dráze při čtení vysypaly dolary od maminky. Počítá je a vidí, že jeden je kanadský. Píše to matce a v mladickém rozhorlení dodává: „Můžeš zabít v mém jménu směnárníka.“ – „Žiju tak pomalu, že se tomu až sám divím. Když přijdu večer domů z práce, voblíknu si tvé bačkory a dejchám, abych se neudusil.“ Jediná zábava je „navalovat si“ ze staré Skotky, majitelky boarding housu. „Do koncertů nechodím – i když mám příležitost, nepůsobí to dobře na mě. Muzika mě dělá homesick a při Eroice jsem se rozbrečel.“

Takto bývalo Janovi často v cizině i později. Celé hodiny dovedl improvizovat na české a slovenské motivy. Bolestná touha po domově a hudba jsou věci blízce příbuzné.

Přesto býval Jan za svého pobytu v New Yorku na koncertech často. A o každé zpěvačce či pianistovi píše výstižně a odborně. Vždyť vlastně – jak se přiznává, jenom ta bolest v rameni mu zabránila, že se nestal profesionálním pianistou nebo dirigentem. Měl k tomu všechny potřebné vlohy a byl by se jistě stal dirigentem světového jména.

Slyšel Carusa ve Fedoře a píše nadšeně o jeho hlasu: „Barva a lehkost hlasu jsou nedosažitelny.“ Jako člověka si ho však nevážil. Jeho procesy, v nichž si dámy stěžovaly na jeho chování, mu neimponovaly.

Již tenkrát se staral o české muzikanty v cizině. Přišel k němu též zpěvák Florianský, ale tomu předvídal neúspěch, říkal, že pohoří strašně.

Druhého ledna 1907 píše domů psaní k Novému roku a ptá se, co mu ten rok asi přinese. Má starost s odvodem – nerad by šel na vojnu bojovat za Franze Josefa a doufá, že ho neodvedou, na rakouském konzulátu má známé Čechy. Přesto žádá otce, aby na odvodní komisi napsal německý dopis, v němž by se zaručil, že bude hradit jeho jednoroční službu na vojně. To se tenkrát dělalo – služba pak byla o dva roky kratší a voják mohl mimoto absolvovat důstojnický kurs. Rameno ho bolí stále víc a často trpívá ostrými bolestmi. Nechal to rentgenovat a ukázalo se, že v rameni je silná vápenitá usazenina, která se dá těžko odstranit. Dostal k užívání „všelijaké kejkle“ k absorbování usazeniny, ale ruka bolí dál a on již lékařům nevěří. A pak, stojí to peníze, a on už od nikoho nic nechce – doktora si chce platit sám. Peníze ovšem nejsou.

Chce se pokusit o literaturu. Rád by se podělil šířeji o své dojmy z Nového světa, skoro ničím nepodobného Starému světu, a možná by se tím i něco vydělalo. Ale pero se nějak zdráhá. „Mám dojmů plnou hlavu, a dosti zajímavých dojmů a pozorování,“ stěžuje si, „ale když přijde na psaní, nejde mi to na papír.“

Tento boj s perem a papírem Janovi zůstal. Psaného po něm celkem nic nezůstalo, mimo řady politických článků psaných na objednávku a vydaných i v brožurách. Literárně nepůsobil. Delších dopisů napsal v životě pramálo. Nejčastější jeho písemností byla jen krátká a jadrná sdělení rodině a nejbližším přátelům. Čím byl starší, tím byla tato sdělení kratší a koncíznější.

Byl by se mohl skvěle věnovat překladům z angličtiny i do angličtiny, když tuto řeč tak ovládal již ve svém mládí, ale to pro něj byla práce příliš titěrná. Přece se však o to jednou pokusil. Zůstal po něm jediný překlad z angličtiny do češtiny – typický pro Jana už svým námětem. S Antonínem Žáčkem přeložil Liberalismus od L. T. Hobhouse (1914).

Ne, papír Jan nemiloval, měl rád živé slovo a akci. „Obyčejně se snažím udělat z toho svýho zkriplovanýho života co možná nejvíc,“ říká v jednom dopise.

6th Jan. 07

Milá mama,

dostal jsem všecka vánoční psaní – děkuju! Začal jsem nový rok s předsevzetím – umět říct ne! To je to jediné, čím se mohu vyšvihnout. Být ochotný a přesný, ale taky drzý a nepříjemný, vše v pravý moment. Komponuji si psaní pro Mr. Cranea. Nemůžu nikterak dát znát, že žebrám, ale musím koukat, abych něco chytil. New York je ideální město pro toho, kdo má drobné. Na jedné straně ohromné bohatství, tisíce a miliony – stojí to za podívání –, a na druhé straně úžasná bída a zoufalství a zpustlost. Silvestr v N. Y. je něco ohromného. Broadway je nabito. Miliony lidí v pravém slova smyslu se valej po B.–way a hleděj se dostat do restaurací. U všech lepších hospod jsou strážníci a brání přístupu. Ve všech Ist class restauracích jsou tabulky: Nothing served but Champagne after 10 o’clock. Praha je chudobinec. Tady každý dře až padá, ale když přijde hodina, tak to utratí dříve, než napočítáš švec. Pak co mne zajímalo: nikdy v životě jsem neviděl tolik opilých žen jako za jedinou noc tady. Těším se, že dostanu brzy fotografie. V úřadě mi to jde dobře, tj. dělám, co můžu nejvíc. Dnes a včera jsem dělal 8–11; 1.20–8.20 v jednom kuse. Ovšem dostávám zaplaceno přesčas, za hodinu půl dolaru. Je to dost slušné, ale často to nejde, jsem tak udřen, že musím rovnou do postele. Často nespím, jak bych si přál, bolí mě ruka. Pošli mi Trávnice, máš-li je. Udělal bych rád kšeft s tím. Melodie slovenských písní tady každého uchvátily. Kdyby se mi podařilo je napsat, vydělal bych pár stovek možná. Jeden můj známý, Mr. Ellinger, který je jedním z vedoucích lidí v N. Y., se o to zajímá, a tak bych snad mohl něco s tím udělat. […]

Milá mama,

dostal jsem psaní, kde se zmiňuješ o Jedličkovi a newyorském lékařovi. Počkám s tím nějakou chvíli. Nechci, aby to za mne někdo z příbuzných platil, ztratil bych k němu všecku lásku. Hrozně je mi nepříjemné, že mně platějí byt a hledím vší mocí se z toho dostat. Craneova managera jsem dosud nezastihl, půjdu tam zítra zase. Jinak je všecko při starém. Tuhle jsem se seznámil s Josefym. Je výborný a moc má společného se Slavkovským. Je moc chytrý a přirozený. Jsem velmi nešťastnej, že dosud [nemám] místo, abych mohl být samostatným. Musím něco najít. Je dosti značná pravděpodobnost, že půjdu ke Craneovi, ovšem budu muset dostat víc, než bych si de facto zasloužil – bude-li to nějaká mechanická práce bez vyhlídky na vzdělání odborné. Crane mi povídal, že se postará, abych buď dělal peníze, nebo se něco naučil. Já zatím ovšem dávám přednost penězům. Žít v New Yorku a žít po lidsku znamená mít aspoň trochu víc. Jíst všelijaké ty smradlavé beefsteaky a staré ústřice je dosti nepříjemné a neodpovídá to mému žandulku. Za prádlo platím průměrně tolar týdně, a to jsou taky peníze. Když mám nějakou slečnu dovést domů a zaplatit elektriku, tak musím druhej den utrhnout pěťák z jídla. Snažím se dát se holit jednou týdně, ale to už nejde – vous mi bují přílišně a zarůst se dát, znamená zde umřít hladem. Mladík s folbartem v New Yorku je nemožný. Sám se holit nemohu. Taktak žiju do budoucnosti a doufám, že se to zlepší. Je to pro mě dost nepříjemné, mám rád společnost a po práci trochu zábavy, ale vystříhám se všeho – stojí to peníze. Lydii jsem koupil k vánocům kytku, nemohl jsem to přežít, abych aspoň trochu se nerevanchoval za všecku tu laskavost. Být chudým a hladovým a na dary čekajícím synovcem se mi hnusí a taky už nic nevemu. Doktora budu platit já – nebo nikdo. Laugh and the world laughs with you – weep and you weep alone.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jan Masaryk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.