Ivan Jelínek

Jablko se kouše

|

Ivan Jelínek

Jablko se kouše

© Ivan Jelínek, 1994

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-616-0 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v květnu 2012 jako elektronická verze 1.1 knižního vydání z roku 1994, 36. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž). Původní číslování stran uvedeno vedle textu vpravo {ve složených závorkách}; při orientaci podle něho je možné využít textové vyhledávání.

OBSAH

věnování

motto

úvod

díl první

KYJOV   {13

STAŘENČINA SMRT   {24

DARY   {28

ŽIDLOCHOVICE   {41

PRVNÍ PŘÁTELÉ   {55

VÝZKUMY   {61

PRVNÍ SVĚTOVÁ VÁLKA   {79

DODRŽENÝ SLIB   {83

MATKA   {90

TERST   {94

ČETBA   {106

VÁLEČNÉ HOSPODAŘENÍ   {114

BOJIŠTĚ U SLAVKOVA   {122

PRÁVO A POESIE   {128

POČÁTEK ROZKLADU   {141

DO ŠIRÉHO SVĚTA   {152

TROSKY   {164

díl druhý

NOVÉ OKOLÍ   {177

TĚŽKÁ LÉTA   {194

TANEČNÍ   {212

KOMUNISTICKÉ STYKY   {220

RÁDIO   {233

PRAHA   {249

ŠTÝRSKÝ HRADEC   {256

DVĚ ŽENY   {273

OTCOVA SMRT   {292

HUDBA A DIVADLO   {294

VSTUP DO ŽIVOTA   {298

NOVINÁŘSKÁ MEZIHRA   {308

SESTUP DO LABYRINTU   {323

TRAGÉDIE SE PŘIPRAVUJE   {334

ZHROUCENÍ   {344

DOBŘE OŘEZANÉ TUŽKY   {352

díl třetí

ÚNIK   {363

ŽIVOT V KUFRU   {377

FÉCAMP   {392

MOST SVATÉHO LUDVÍKA   {409

AGDE   {421

RÁŽE 75 MM   {439

BUDE TO ZAS SEDAN   {446

ON VA SAUVER LA FRANCE   {451

SÈTE–GIBRALTAR–ANGLIE   {465

SBOHEM, EVROPO   {477

díl čtvrtý

BBC   {489

CHOLMONDELEY PARK CAMP   {502

YES CHESTER! YES WHITCHURCH!   {509

LEAMINGTON SPA   {516

ŽENITBA   {525

BÍLÁ HORA   {529

TRANSPORT   {554

KŘESTNÍ VODA   {559

POUŠŤ A PO NÍ   {566

TEHERÁN   {574

BAKU – KOŠICE   {586

díl pátý

OSVOBOZENÁ ÚZEMÍ   {593

KONEC VÁLKY   {601

V CIVILU   {628

LE CANADA   {632

MODLITBA   {645

TAJEMNÉ MÍSTO   {650

ZPÁTKY V LONDÝNĚ   {663

ŘÍM   {678

TERQUE QUATERQUE   {693

jmenný rejstřík

tiráž

{7}ZDENĚ

{8}Ten chutný, bezvadný plod žití

padá, jak zdá se, vlastní vahou.

Když bylas Eva, jeho hořká šťáva byla sladká,

neochutnaná v nebeském vzduchu sadu.

Jablko stejně dobře poslouží jak kterákoli lebka,

by bylo knihou, z které vyčíst okruh,

stejně je znamenité složením

toho, co jako lebka v zem navrací se hnít.

Avšak vyniká tím, že jako plod lásky

je kniha na čtení až příliš šílená,

dříve než člověk čte jen, by utratil čas.

(Wallace Stevens, Le Monocle de Mon Oncle, IV., přeložil Ivan Jelínek)

{9}KDYŽ SE ČLOVĚK POKOUŠÍ PSÁT SVŮJ ŽIVOTOPIS, v čem vlastně je smysl jeho počínání? Je to snad pocit, mylný, vlastní důležitosti, který též dává pisateli pochybné potěšení, že se blahosklonně obrací k mizerii současnosti a jejím pokolením? Je to touha starožitníka zachovat brak všeho druhu, sesbíraný těžce – snadně, anebo výhodně nakoupený na dražbě, kam se člověk uchýlí, jen aby unikl metelici a pak si dá ujít výhodné koupě další, protože nedokázal zdvihnout ruku docela mrtvou mrazem? Anebo je to jen část ohavného zvyku snění s otevřenýma očima? Nepochybně: všechno toto, ale ještě mnoho jiného nádavkem. Ale i kdyby ješitnost byla tím nejsilnějším nutkáním, zůstává přece, ať sebepečlivěji skrývaná, základní tužba: zoufalý, někdy tragický boj člověka se smrtí, s časem, pohlcujícím ten úzký prostor, vlastně jen vlasovou čáru, jíž se říká přítomnost. Člověk dobře ví, že prohraje, že zvítězí smrt a zapomenutí. Ano, ale až pokud? A vzápětí pochybuje.

V Katha upanišadě Natiketa, mladý hledač moudrosti, dostane od Smrti slib splnění tří přání. Když dvě byla splněna, Natiketa pronáší přání třetí: „Je zde pochybnost, týkající se zemřelého. Někteří tvrdí, že je, druzí, že není. Smrti, pouč mě.“

I zde posledním důvodem takové troufalosti, pýchy, touhy, upřímného hledání je základní přesvědčení, nevědomé, zcela vědomé nebo jasné, že v každém hoří neuhasitelný plamen ducha a že jeho duchovní bytost je nesmrtelná. K tomu přistupuje přesvědčení, že každý je jedinečný, prý nepochopitelně. Někteří toto přesvědčení nenuceně přiznávají. Jiní se za ně stydí. U jiných tak říkajíc visí ve vzduchu. Ale v té situaci se obyčejně opírá o okázalé a důmyslné poukazování na zdánlivě prostou hrdost, že člověk je člověk, že může být hrdý na to, co dokázal. Avšak oba typy se podílejí na neodbytné touze prosytit smrtelnou člověkovu částku věčným životem. Člověk vyznávající materialismus ovšem nemá nic než svou hmotu, již by udělal věčnou, hmotu, ve které neviditelnosti, jako je vědomí, se na všech patrech tvrdohlavě prosazují, bez ohledu na úsilí mozku neviditelnosti popřít, anebo, lépe, je podřídit zvolené hmotě. Cesta za nesmrtelností je často    {10}tragická. Avšak i ti, kdo jsou opačného názoru, nemají boj právě veselý. Jen málokdo uniká smutku, ba až zoufalství nad tím, že jeho život, třebas obepsaný časem, je trvalou hrou navzájem se pronikajících smrtelných a nesmrtelných částic. Jsem přesvědčen, že nevědomost, zastírající tuto realitu, na věci pranic nemění. Drama tím nepřestává a každý jeho výstup, výstup dramatu obecného a zároveň jedinečně osobitého, vede k tomu, že život každého člověka je drahocenný, jedinečný a svrchovaně důležitý. To je záhada, která však nevylučuje rozřešení. Pokud jde o životopis, jedině špatné napsání může zabránit, aby z něj život vyzařoval stálou, neumenšující se září nestárnutí. Je třeba ruky umění, aby tuto zvláštní jakost života odhalila.

Umění všeho druhu je pojednání o člověku, vesmíru a Bohu a literatura v něm má svůj podíl. Umění se nikdy nespokojí s jediným obrazem člověka. Ti, kdo je pěstují, eskamotují ze svého nitra nekonečně různého člověka, dobrého, zlého, zločince, umělce, blázna, otravu, světce.

Objektivita není, chápe-li se objektivita jako nepřekonatelné, konečné rozdělení pozorovatele, pozorovaného a pozorování. Předesílám toto, neboť předem říkám, že život, o kterém se chystám psát, můj život, se ve mně hýbe, je živý, i když jeho veliké části jako u každého halí už zapomenutí. Mé pozorování není ode mne odděleno a tak ve své zprávě nikdy nebudu předstírat objektivitu. Kdyby bylo možné dvěma nebo tisícům lidí pohlédnout mým vnitřním okem na můj život a mne samotného, každý by podal zprávu docela jinou.

Narodil jsem se na počátku století a od té doby žiju, obdarováván, rozdávaje; a není chvíle, abych na chodníku, kterým kráčím, nezanechával stopy všeho druhu. Bez ohledu na to, jak špatně nebo chabě jsem si vedl, mám podíl na procesu tvoření, jenž nikdy nekončí. To mi dodává srdce pustit se do vyprávění.

{11}Díl první

{12}{13}KYJOV

Narodil jsem se 6. června roku 1909 v Kyjově, malém městě na jihovýchodní Moravě. Dalekém, protože jsem rodiště příliš brzo opustil. A přece Kyjov je součástí mého dětství. I teď už jen jeho jméno mi vyvolává slabý pach dřevěného uhlí, jenž, jak si pamatuji, prostupoval město. To světle hnědé palivo se kopalo kdesi daleko od náměstí starých domů a kostela Nanebevzetí Panny Marie, kdesi za svahem se hřbitovem, za dlouhou ulicí vedoucí k nádraží, na místě výstižně pro horko tam vždy nesnesitelné nazývaném Sahara. Měl jsem staršího bratra Karla, který rybaříval, aniž co chytil, v potůčku tekoucím z dalekého uhelného dolu, stříkajícím skoro na práh domku, kde jsem spatřil světlo světa. Otec byl jedním z nejmladších soudců místního krajského soudu; jednou z jeho povinností bylo držet v mezích místní cikány. Otec znal cikány už jako chlapec, protože v té části Moravy měli bídné vesničky, ovšem vedle svých pověstných vozů. A ty se našly též u malého města Bzence, kde otec vyrůstal. Bzenec leží nedaleko Kyjova; tenkrát byl proslulý zeleninou a bílým vínem, Lipkou, lisovanou tam z hroznů vinic, které podle ústního podání zasadili dva řečtí věrozvěsti, Cyril a Metoděj, které roku 863 poslal byzantský císař Michal III. vládci Velké Moravy Rostislavovi na jeho žádost. Jméno Bzenec je zřejmě znetvořenina slova Byzantion; tomu též nasvědčuje staré jméno Bzence v němčině – Bizenz. Lze pokládat za jisté, že svaté bratry provázeli klerikové a laici všech řemesel, kteří museli ihned začít pěstovat víno, jehož je třeba při mši na proměňování; ti se pak jistě u svých vinohradů usadili. Když jsem byl malý, i černá barva místního ženského kroje, úplná výjimka v moři tehdejších planoucích barev krojů obkličujících tuto enklávu, se zdála    {14}poukazovat na černé odění žen na mnoha místech Středomoří i Řecka. A místní, což byla opět naprostá výjimka, pěstovali zeleninu, marijánek, který prodávali hlavně do tehdejšího nedalekého hlavního města Vídně. Podle ústního podání soluňští bratří zasadili též pod bzenecký kopec osázený vinohrady lípu. Jako děti jsme se jí chodili obdivovat; snad tam dosud roste. Nebyl to už strom, nýbrž háj: obrovský kmen rozlomen skoro až k zemi tíhou větví, které už samy byly ohromné stromy; a vše dohromady obrovská kupa koruny. Větve měly podporu, protože jinak by se byla lípa dávno rozlámala a zahynula. Podporu tvořil veliký kruh, metry a metry v průměru, z dubových trámů, uložených na kůly trochu vyšší než dospělý člověk. A nedaleko rostla další velikánská lípa; ta však podle místních měla pouhých šest set let.

Matka se narodila v Kyjově. Byla nejstarší ze všech dětí, dvou sester a dvou bratří, mlynáře na velkém mlýně. Mlynářství bylo v rodině odedávna na stařenčině straně. S jakou radostí jsem pozorovával její tři mohutné bratry, své prastrýce, poprášené moukou, hovořící před svými mlýny se sedláky, kteří přivezli mletí. V rodině se říkalo, že stařečkovi předkové byla šlechta žijící někde na Baltu. Měl německé jméno Neugebauer.

O Kyjově je jako o dědině první zachovalá zmínka pozemkového zápisu z r. 1126. Kyjov má znak, na němž paže v brnění drží kyj. Roku 1284 český král Václav II. povolil Kyjovu, vystavenému vždy všemožným nájezdům, hradby; v tu dobu městečko také získalo znak. Následovaly rozličné výsady, jako právo trhové a hrdelní – právo mít kata. Jako malé opevněné město byl Kyjov součástí řetězu pevností, táhnoucích se jihovýchodní Moravou. Kyjov útočníci několikrát dobyli a vyplenili – byli to Čechové, Poláci i Maďaři. Roku 1809 padl do rukou Napoleonovi. V mé době krom těžby hnědého uhlí tam byly sklárny, sladovna; dělal se tam ocet a vyráběly voňavky. Kyjov byl bohatý i díky vinicím a obchodu s obilím; ten od 17. do 19. století měli v rukou hlavně Němci a německy mluvící Židé. Židovských rodin tam bylo hodně. Mezi nimi vyrostl německy píšící básník Sonka–Sonnenschein. Na počátku století rozmach moravského    {15}uvědomění vedl k tomu, že správa města přešla do rukou Moravanů. A tak se Kyjov stal jedním z nejdůležitějších měst Moravského Slovácka, součástí toho tenkrát samozřejmého, neomezovaného, nesekýrovaného nádherného dědictví Evropy, chlubící se nekonečnou pestrostí, svérázností a růzností života místního člověka, jeho přírody a zvyklostí. Moravští Slováci žijící v Kyjově jsou něco docela jiného než Slováci uherští, žijící v Horní zemi; tak se tehdy říkalo Slovensku. Nám dětem staří říkávali, že jsme smíšené slovanské a keltské krve; že se máme chovat hrdě, protože jsme dědici první slovanské říše – Velké Moravy; ale k pýše nás nebylo třeba vyzývat: tu máme v krvi. Kyjovská čeština byla ryzí, s nádechem dialektu – to dlouhé „ú“ namísto „ou“ a běžně užívaný přechodník jako „přiňda“ bez ohledu na to, zda mluví žena nebo muž. Ten kraj se zasloužil o vývoj literárního jazyka od chvíle, kdy nám věrozvěsti přinesli křesťanství a abecedu. Zněla zde dobrá čeština, pečlivě vyslovovaná, zabarvená dialektem v každé dědině trochu jiným. Od Uher nás dělily Bílé Karpaty.

Ze severu naše horké, suché kraje chrání Chřiby, Hříběcí hory, klesající do nížin, polí a luk, jimž se říkalo hatě. A našimi kraji se střídavě prohánějí horký suchý vítr z Panonské nížiny, dobrý pro vinice na nízkých pahorcích a v mělkých úvalech, a pak zas, později v roce, severák, pronikající Moravskou branou pod logickým jménem polák.

Jedna z mých nejstarších vzpomínek vůbec: stařeček, kyjovský mlynář mně podává veliký a těžký železný kruh a na něm klíč velikosti, jakou jsem nikdy neviděl. Nesu to v levé ruce, která se mi potí poctou, že mi cosi tak skvělého bylo svěřeno. Pravou rukou se držím stařečkovy ruky; tu pouštím co chvilku, abych před ním skákal a dotíral otázkami.

„Nač je ten klíč, stařečku?“

„Treperendům jako ty na pusu… jen počkej, hned uvidíš… a taky ke kterým dveřím.“

„Šak já nejsu treperenda,“ ohražuju se.

Jdeme z náměstí, trochu do kopce ke hřbitovu;    {16}stařeček se pojednou pod svahem zastavuje u nízkých okovaných dveří; bere klíč, odmyká.

„Klíč křičí!“ křičím.

„Tak jak ty,“ říká stařeček, strčí do půlky dveří; za nimi tma. Vstupujeme. Je mi zima; dělá se mi husí kůže; ve vzduchu silná vůně, kterou dosud neznám. Podlaha je z cihel, vyšlapaná; na ní dlouhý stůl; dvě úzké lavice. Vedle stolu soudek nastojato; i tak větší než já. Stařeček šramotí; na konci prstů mu vyskočí jiskra, páchnoucí sírou; to už znám. Prsty rychle přenášejí jiskru na krátkou svíčku v černé železné spirále. Vyšlehl plamen, záře se rozmáhá. Vyvaluji oči na stařečka; je teď jiný, je ho vidět jen po kolena. Taky je žlutohnědý. Tma se chvěje a ustupuje trochu, ale v koutech se drží; tam nemohu; tam je tma; tam bych se bál. Proti sobě teď vidím stařečkovi za zády další dveře, podobné těm, které před chvilkou odemkl. Na tmavé zdi se cosi leskne; takové skleněné dlouhé věci. Hořící svíčka dělá kolem sebe světelnou kouli. Koule se chvěje a září. Stařeček v ní stojí. Já ne, já sedím na okraji stolu, kam jsem byl vedle sudu posazen. Ta divná vůně zrovna jako žluté světlo svíčky a stíny se tetelí. Stařeček se ke mně obrací zády; odchází do stínu k tomu lesknutí; bere jeden lesk se stěny.

„Tady čekej a neboj se,“ říká. Teď vidím, že má v ruce veliký kus skla. Má to takový průhledný balon, spíš cibuli, zploštělou a s rukojetí; pak je taková píšťala, podobná té, kterou jsem včera ztratil. Je to jako sosák ováda nebo komára; ti mě píchají na pažích a krku. Stařeček si dává tu věc přes levé rameno a konec sosáku zacpává prostředníkem. To je nebezpečné, jak vím, ale bojím se… řekl bych mu to, ale je mně do pláče. Stařeček je u těch druhých dveří, otvírá jedno křídlo. Začíná se ztrácet, zapadá do podlahy. Třesu se bázní a jen tak tak že necébím. Za pootevřenými dveřmi vidím sudy sestupující do černa; slyším rány palicí. Pak nic, ticho; pak prudké vydechnutí; potom šepot sání. Teď to přestává; teď slyším stařečkovy kroky; teď se vynořuje z podlahy; nejprve hlava, pak prsa, nakonec celé nohy. Ulevilo se mně, ale tak jak tak nedýchám. Ta skleněná cibule se sosákem je napolo plná jakési žluté tekutiny; šplouchá to a pění se to,    {17}jak se stařeček blíží ke stolu. To znám; to vypouštějí kobyly ze zadku, když roztáhnou a hodí vzad nohy; ten proud hlasitě syčí a stříká do louže, rostoucí jim rychle za zadkem; a je pořád větší a točí se chvilku, než jej vypije prach. A to teď stařeček má v té skleněné cibuli. Teď se na mne dívá; usmál se. Zastavuje se u sudu, do jehož okraje vší silou kopám, abych překonal strach, roztřásl svíčku a malé skleničky, které krásně cinkají. Cinkání a tanec stínů a světla; ten tanec dělám já tou třesoucí se svíčkou. Stařeček pohnul prostředníkem na konci žihadla; tož přece ví, že ovádovo píchnutí děsně bolí; na rameni ti po něm zůstane kapka krve. Ale on nedbá; pohybuje prostředníkem docela pomalu nad skleničkami. Teče to, syčí to; stoupá to ve skleničkách; točí se to a pění. Zastavuje proud; do další skleničky jen crkne; přikrylo to jen dno. Pravicí bere skleničku a podává mi ji.

„Na,“ říká, „počkej!“

Bere plnou skleničku; zdvihá ji ke rtům a usrkne; tak se musí usrkovat vařící mléko; jinak si spálíš jazyk. Tu cibuli drží dál přes rameno; sedá si na lavici.

„Napij se trošku,“ rozkazuje.

Poslechl jsem. Divné, studené, dobré, velice voňavé mi plní ústa; polykám; teče to; cítím to, jak to teče až do břicha; nechává to po sobě takové pálení. Je to studené, a přece to pálí jako oheň.

Stařeček na mne pozorně hledí.

„Cos teď pil, synku, je víno,“ říká. „Když ti řeknu, že to není alkohol, nebudeš tomu rozumět. Ale hleď si to pamatovat, že to tak je. Když piješ víno, pamatuj si, že to není alkohol, že je to cosi zvláštního a že se to pije na radost a potěšení. Musíš to pít s rozumem, nikdy moc, aby ses neopil.“

Upíjí ze své skleničky; jen tak srká. Bere z kapsy ve vestě pleskatou koženou krabičku; tu už znám; vím, že v ní má cigárka. Ukusuje konec cigárka; vyplivuje jej na podlahu; bere svícen a drží svíci u konce cigárka. Konec červená; zas jiný plamen; jiný než ten, co mě teď celého vyhřívá. Stařeček vypouští mrak kouře; točí se to v plameni svíčky a mění to barvu. Jeho tvář mizí.

Tak, to bylo nejdůležitější stařečkovo zmizení –    {18}a navždy. Dosud se skrývá v mračně nad dvěma odlivkami na víno a v žluté záři svíce. Ta událost mně znamenala jeho odchod z mého života. Jinak jsem ho tu a tam – nevysvětlitelně – zahlédl.

Když se rodiče odstěhovali z Kyjova, brávali nás, děti, navštívit jeho, stařenku a starobylý dům, ve kterém stařečci žili na prvním patře nad velikým obchodem, plným pytlů mouky, otrub, šrotu, obilí a kamenné soli pro dobytek. Velice jasně jsem jej viděl, když mě vzal na hřbitov na svahu nad svým vinným sklepem. Stáli jsme, ruka mi hořela v jeho chladné mozolnaté dlani, nad otevřeným hrobem; na okraji na čerstvě vykopané hlíně ležely veliké kosti.

„To jsou lidské kosti?“ jen jsem tak dechl.

„Ano,“ odpověděl. „Ty dvě lebky patřily tvým předkům. Dal jsem je vykopat a vzal jsem tě s sebou, abys je viděl, než budou pohřbeny výš na svahu do nového hrobu, kde budeme stařenka a já taky pohřbeni… a kde snad bude pochována tvá maminka i ty sám.“

Mluvil bez nejmenšího dojetí. Obrátil se k hrobníkovi, jenž se blížil s rýčem přes rameno.

„Antošu,“ pravil, „hrob je už připravený pro zedníky?“

Antoš řekl, aby se stařeček šel podívat na práci, kterou ukončil. Věděl jsem přesně, že stařečka pochovali nahoře na svahu hřbitova, když se matka, celá v černém, vrátila z Kyjova, kam mě tehdy nevzala. Tam si stařeček ulehl vedle stařenky, své první ženy, která umřela několik let před ním.

Tyto vzpomínky jsou z doby, kdy už jsem nežil v Kyjově. Ale tam se otec oženil s matkou v nepředstavitelné minulosti, zatím co vyměřoval tresty cikánům za polní pych třeba, anebo posílal do kriminálu bujaré chlapce, kteří se popíchali kvůli děvčici. Otec byl přeložen do Konice, městečka na severní Moravě. Stařečky jsem vídal málokdy, jen za návštěv, které byly jako ostrovy plující na obrovském jezeru času. Kdesi v těch neproniknutelných hlubinách podruhé vyhořel stařečkův mlýn; tam v té tůni zmizela stařenka, vysoká padesátiletá žena vždy v černém a hluchá jako peň. A z jiného jezera vyvstal stařeček, velice zestaralý, stejně laskavý a vzteklý jako    {19}obyčejně; tenká kůže na hřbetě rukou skoro modrá jako cévy pod ní. Teď právě naléval příjemně vonící tekutinu, kterou jsem neznal, do šálků ze stříbrné konvice. Tož on jako vždy přišel s překvapením. Vzal menší stříbrný džbánek a z něho nalil do šálků trochu mléka. Tekutina ztratila průhlednost, zakalila se. Ale když přidal trochu cukru a dal mi pít, jak skvěle to chutnalo. Učil mě pít čaj s mlékem; cosi neslýchaného, protože, jak říkali u stolu, čaj se přece pije s citronem a rumem.

Řekl: „Takto pijí čaj Angličané v hotelu Pupp v Karlových Varech, kde bydlívám… mně to tak chutná.“

Už nevím, jestli ještě byl nebo nebyl, ale byl jsem dost veliký, abych si s kluky z okolí hrál v jeho ohromné zahradě za městem na břehu Kyjovky, které bylo hanba říkat řeka. Zahrada měla právem jméno Ráj, pro všechno to ovoce a krásu. Nás děcka z ní stařečkův pacholek vyhnal, když nás přistihl ve stodole; tam jsme lozili pod střechu, skočili na slámu a sjeli šílenou rychlostí a s křikem dolů na mlat. Tenkrát jsem utíkal s brekem, s krvácejícím chodidlem, protože po slámě jsem sjel na mlat nohama rovnou proti ostrým vidlím, které tam zapomněli ve slámě. To byl konec Ráje. Jinak pozdější návštěvy Kyjova byly učiněná hrůza. Stařečkův dům, vysoký a starý, byl na náměstí, kde domy sousedily jeden s druhým, takže dělaly jednolitou hradbu. A náš dům měl společnou požární zeď s ještě starším domem, který patříval katovi. Už jen zmínka o něm nás plnila hrůzou. A jeden ten zvlášť odporný kat byl kdysi náš soused. Nejenom že lidi stínal, ale také před popravou je olupoval o všechno cenné, také o zlaťáky. A zlaťáky pak schovával ve zdi, se kterou jsme sousedili. Vytáhl ze zdi cihlu nebo kámen, položil do díry zlato a cihlu vložil zpátky. Umřel, ale jeho černá duše nedošla míru. A tak den ze dne, ve dne v noci, ta zatracencova duše hledala ve zdi poschovávané zlato. Klep, klep, klep, bušila kladivem ve zdi jídelny, kde jsme pili čaj. Klep, klep; to nepravidelné klepání se v nepravidelných přestávkách stěhovalo sem tam v čarách a křivkách do malé alkovny, a dál z ní do velikého předního pokoje, hledícího na náměstí a domek, kde jsem se narodil. Nejhorší bylo, že mě ukládali spát na starý    {20}kožený divan v alkovně, stojící hned u zdi, takže katovo kladivo mně bušilo často přímo u ucha. Potil jsem se strachy, já, zděšený nedobrovolný svědek té navěky zatracené duše; čekal jsem, až se to přežene zdí do předního pokoje nebo zpět do jídelny. V tu chvíli jsem usnul a spal do bílého rána, kdy už mě klepání tolik neděsilo. Nikdo z domácích si nemyslil, že šlo o výplod mé fantasie; klepání slyšel každý, stejně jako já. Ještě teď se mi ozývá v uších.

Později se mně o něm často zdálo. Ve snu jsem klepání většinou slyšel z náměstí, kde jsem stál, hledě s úžasem na nádherné průčelí stařečkova domu. Jen ve snu měl dům na průčelí veliké sluneční hodiny, prodloužený trojúhelník mezi okny prvního a druhého poschodí a v trojúhelníku veliké Boží oko. A tam v předním pokoji vedle alkovny, té mučírny, chodí sem tam maminčina mladší sestra Lída, nahlas se učí italštině, ježto zakrátko odjede za svým manželem, strýcem Santim, který pracuje ve filiálce Živnobanky v Terstu. Slyším její hudební va bene. Ale já spíš hledím očarován na sluneční hodiny, nad nimiž září nepopsatelná nádhera živoucího modrého oka Božího, upřeného na mne z trojúhelníka z obyčejné sádry.

Stařeček byl studna trefných přísloví. Z těch, které se mi staly nezapomenutelnými…

Kdo se míchá mezi otruby, svině ho zežerú.

Na hlúpé netřeba hnójit. A svrchovaně důležité: Strach možeš mět, ale bát se nesmíš… – toto mě jistě často zachovalo při životě. Takže myslím, že to byl on, kdo mně poradil, jak se zbavit strachu z katovy duše. Možná, že mi řekl: „Jdi do katova domu, pak do schodů, až navrch, ale dávej pozor, ať tě nikdo nevidí… A musíš jít sám.“

Šel jsem. Schody byly příkré, vysoké, jistě vedly rovnou do druhého patra. Vystoupil jsem tiše až na konec, na odpočivadlo. V domě se nic nehýbalo. Nic než zavřené slepé dveře a na stěně proti schodům obrovský kovový štít, snad z mosazi; nepamatuju se; uprostřed veliká růžice, ze které na všechny strany trčely ocelové pichláky a úzké, dlouhé a velice, velice široké meče; ty byly dva. Třásl jsem se strachem, ale přikročil jsem    {21}k strašnému štítu. Na něm se leskly ty dva obzvlášť dlouhé široké meče, jeden rovnoběžně, druhý navisato v růžici; tvořily kříž. To jsou popravčí meče, rozhodl jsem. Zadýchán, trochu s lítostí, že na nich není stopa krve, jsem seběhl se schodů. Cítil jsem se skvěle; ulevilo se mi. Nedovedu popravdě povědět, jestli jsem se přestal bát klepání ve zdi; pamatuju si jedině svou původní hrůzu a to, jak jsem se v noci na divaně potil strachem.

V stařečkově domě byly meče také, jenomže jiné. Ty byly různé délky, trochu zakřivené; jílce z kostí, tvořících dvě křídla, takže kdyžs je držel, nemohly ti vyklouznout z ruky; jílce více či méně zdobené nitkami bílých nebo žlutých kovů, korálky a malými barevnými kaménky, jsme našli na půdě s bratrem v ohromných prádelních koších, do jakým matka balila naše věci, když jsme se stěhovali. Zdvihli jsme víka: mečů tam ležely hromady; zaprášené, nevýslovně báječné. A vedle mečů pistole z hnědého dřeva a černého železa. Stařeček nám prozradil, že to jsou zbraně z tureckých vojen v Uhrách, na Balkáně i až na hranicích Moravy. Ty zbraně ukořistili moravští husaři, bojující před branami Moravy a Vídně pod princem Evženem. Takže ty meče husaři myli od krve v Dunaji, o němž lidé pořád zpívali. Těm mečům stařeček říkal jatagany; vyložil nám, že nerezavějí, protože jsou z damascénské oceli, kované zbrojíři v Damašku pro Turky. Dotíral jsem na stařečka, aby nám dovolil si s meči hrát. Nedal se moc prosit; jen mě napomenul, abych dával pozor. A tak jsme s bratrem měli jatagany do bitev: o pirátskou loď; pirátem byl Karel, já jsem loď dobýval. Pirátská loď byl zvýšený, široký dřevěný stupeň, na kterém měl stařeček pod pavlačí nad dvorem sklad pytlů červené dobytčí soli. Nad úzkým dvorem po pavlači tu a tam přešla stařenka v černém; zastavila se, podívala se na nás, trochu se usmála. Tam jsem ji též viděl naposledy; nepamatuju si, že by kdy byla na mne promluvila; asi pro svou hluchotu. Na těch pytlech se solí se vedla námořní bitva. Šlo to, protože stupeň dobře představoval bukanýrovu loď, skoro zakrytou záclonou psího vína, visícího pod pavlačí do dvora. To byly plachty lodi, kterou zuřivě bránil pirát, můj bratr. Já jsem jej měl    {22}zajmout, aby měl kat ze sousedství koho popravit. Joj, kolik toto vědomí zvýšilo zběsilost piráta, bránícího se na lodi. Jatagany, kterými jsme proti sobě zuřivě mávali, řinčely, jak na sebe narážely; pirát zpupně řval; já jsem se potil, snaže se rozsekat plachty jeho lodi – závěsy psího vína. Přesně vím, že výsledek nebyl hlavní; trochu listí a úponků spadlo pod mými ranami, ale dlouhé visící větve se komíhaly neporušeny pryč a zas ke mně. Rozzuřen neúspěchem, ťal jsem jataganem v potící se pěsti do nejbližšího pytle se solí. Obrovská smrtící rána, ze které se ronily červené krystalky jako krev. A co pirát? Vysmíval se; další kus staviva do zdi chladné nedůvěry, zlomyslnosti a nelibosti, která rostla a rostla, aby nakonec Karla a mne skoro docela rozdělila.

„Podívej… podívej se!“ ječel Karel, ukazuje mi prstem přes hlavu. „Podívej… plamen… tam plamen. Vidíš?“

Ukazoval prstem na cosi za mými zády. Otočil jsem se. Hleděl jsem na známá široká vrata, oddělující průjezd domu od dvora, obě jejich křídla zasklená do polovičky mléčným sklem; krve by se nebyl ve mně dořezal. Asi uprostřed za velikou tabulí hořel plamen. Veliký, krásný, žlutavý a pak až modrý; plamen úplně takový, jako hořel v našich velikých lampách nad stolem. Plamen se tu a tam zachvěl; zdálo se, že visí ve vzduchu, nádherný, na ničem nezávisející, ještě větší než plamen v naší největší petrolejové lampě.

„To je… pod návratím lampa není!“ křičel Karel.

„Pojď… jdem se podívat,“ vyhrkl jsem.

Dva zapřisáhlí nepřátelé, pirát s pronásledovatelem, utíkali, držíce se za ruce, jatagany v rukou, vzlykajíce strachem. Brána měla dveře, které se otvíraly do dvora; těmi se obyčejně chodilo. Dveře byly teď vpravo od hořícího plamene, když jsme vstupovali do průjezdu. Uvnitř už bylo husté šero, protože venku se smrákalo. Civěli jsme, stojíce v průjezdu, zezadu na plamen. Ne, nikde tam nevisela lampa, neřku-li rozžatá. Vyběhl jsem ven do dvora: plamen hořel ve skle; vrátil jsem se do průjezdu; stejný plamen hořel ve skle; teď se trochu pohnul, protáhl se, vpravo, vlevo, vzhůru; pak zas hořel tiše. Ó ano, plamen, teď nepohnutý, překrásně hořel ve skle vrat.

{23}„Hoří ve skle… ne za ním,“ řekl tiše Karel. Vrátili jsme se na pytle, seděli na nich, ruce kolem kolen a hleděli na plamen, tiší jako on. Neptali jsme se, proč tam je, proč jej vidíme. Žasli jsme; dělalo nám dobře vidět zázračný plamen. Zvečeřívalo se valem; plamen se měnil, nabýval na jasu; jeho žlutá, červená a modrá barva byla stále živější. Z dálky se ozvalo pískání sirény, oznamující konec práce ve sklárnách. Plamen rázem zmizel. Na dvoře bylo docela tma.

A pak se už stařenka na dvoře neobjevila; ne že by mně to bylo vadilo. Až mnohem později mne napadlo, že možná tak truchlila z důvodů, které, jak jsem věděl, byly nemyslitelné, ale měly co dělat s tím, že stařeček v Karlových Varech si sám osvojil zvyk pít čaj s mlékem. Když umřela, stařeček se po nějaké době oženil; to mu bylo už přes šedesát. Takže z dalšího jezera času, ne tak hlubokého a báječného, se vynořuje nová stařenka. Najednou tam seděla se svou skoro dospělou dcerou, mou novou tetou Boženkou. Obě mluvily divně; skoro pozpěvovaly, tahaly slova, nevyslovovaly jasně. Matka byla novou stařenkou hluboce rozhořčena a oslovení „maminko“, jak jsem i já hned pochopil, jí přišlo za těžko. Byli jsme v Kyjově zrovna s tetou Lídou, která přijela na svatbu z Terstu, a teta s matkou si v předním pokoji povídaly. Myslely, že je nikdo neslyší; jenže já jsem slyšel, jak byly rozhněvané; pořád se děsily, co bude s dědictvím, až stařeček umře… o kolik je nová stařenka připraví. Tyto strachy na mne zvlášť nepůsobily; překvapily mne. Mnohem víc mne zajímalo matčino vysvětlení, že nová stařenka a Boženka mluví jinak než my, protože jsou z Čech. Že byly z Čech, mně moc neříkalo, ale způsob jejich řeči se mi nelíbil. Jak se opovažovaly naši krásnou řeč tak hyzdit? Zlobilo mě to, a čím víc jsem si obě rychle zamiloval, tím víc mně to vztekalo.

Pak najednou Kyjov zmizel. Po dlouhé době jsem tam zajížděl z Brna už jako gymnasista na kole navštívit stařenku, Boženku a Věrku, mou malou tetu, která se narodila krátce před stařečkovou smrtí. Věrka dorostla v jednu z nejkrásnějších žen Kyjova.

{24}STAŘENČINA SMRT

V jak ohromně rozdílných podmínkách žili stařečci na otcově straně!

Nepamatuji si, že by se kyjovská stařenka byla čehokoli účastnila; zůstává mně jako ztepilá, do sebe zabraná žena v černém, přecházející s hlasitým šustotem sukní pavlačí, pod níž jsme s bratrem vedli svůj život pirátů. Otcovu matku chovám v mysli s nikdy se neumenšující živostí; je mi přece prvním zdrojem ženské lásky a něhy. Její muž, stařeček, mně byl docela neznám. Umřel skoro stoletý, kdy já jsem byl příliš malý, než abych si zapamatoval toho přísného muže, koncem života slepého, známého mi jedině ze staré zahnědlé fotografie.

Matčina strana byla bohatá, otcova chudobná, i když ne velice. Olšovský stařeček – Olšovec byla dědina sousedící s Bzencem – byl mi neznámým hrdinou. Byl tesař a jako tesaři, které jsem znal a bedlivě při práci pozoroval, také on, jak se vyprávělo, s sebou nosil širočinu ostrou jako břitva. Širočinou tesal z dubu tlusté trámy. Když jsem už jako primán přihlížel práci jednoho tesaře, vyzval mě, abych si to zkusil. Bylo to úžasné; ani v mé slabé ruce ten báječný nástroj neshledával zatěžko na jedno tesnutí utnout takových dvacet centimetrů dřeva, i když to byla jen borovice, ze které se trám tesal. Nuže, stařeček živil sebe a rodinu tam, kam přišel za prací. Provázela jej často stařenka – jenom jí, neznámo proč, se říkalo staralinka – a stále rostoucí počet dětí, to jest čtyři děvčata a dva chlapci, včetně mého otce Karla Ludvíka. Z těch ohromných trámů stařeček stavěl mosty v nekonečných lukách dolního toku Moravy, kde se řeka pravidelně až dvakrát ročně vylévala, ale též v Dolní zemi – v Uhrách. Hlavním jeho dílem byly veliké dřevěné pramice a na nich dřevěné mlýny; jejich kola poháněl Dunaj tam, kde jeho proud pod Budapeští teče už volněji. Pro ten stařečkův potulný život se otec narodil stařence ve vlaku, který právě vjížděl do jižního vídeňského nádraží, Südbahnhof; rodina se zas jednou vracela na Moravu. To že lidé pracovali hned tam hned onde bylo ve    {25}staré rakouské říši na denním pořádku. V říši bylo, jako ostatně jinde v Evropě, všechno v pohybu – od severní Itálie do severní Haliče, od severních Čech do vyprahlých vápencových hor Bosny nad mořem. Kyjovský stařeček jezdil kupovat horkokrevné koně, kteří byli jeho láska, zásadně do Uher; když se rozčílil, klel maďarsky. Mou prastařenku, kdo ví z kterého kolena, našli jako nemluvně jednoho rána v Olšovci Slavíkovi; zůstala tam po starších a mladších ženách, mluvících neznámým jazykem a před něčím prchajících… snad před morem, tureckým nájezdem, před cholerou. Rodina, která poskytla ženám na noc stodolu, robátko přijala za své; to byla má prastařenka, jak se říkalo, asi chorvatského původu. Nadšeně jsem sledoval stáda dobytka s dlouhými zakřivenými rohy, které jsem obdivoval, jak běžela prachem. Honci s ohromně dlouhými býkovci na krátkých držadlech, odění jako by utekli z pohádky, se dohadovali nesrozumitelným jazykem a býkovci, kterými na metry dálky udržovali v řadě divoké jalovice, hnali tento krásný plavý dobytek z uherské puszty hluboko do Moravy. Byla o tom písnička:

Hnalo dívča krávy

z Uher do Moravy…

V Olšovci měli stařečci malé pole jako ostatní vesničané. To byla věc pro sebe. Políčko bylo asi půlhodiny cesty od stařečkova domku na okraji dědiny hned při silnici, vedoucí z dalekého Kyjova a spojující další města, která měla posádky, jež po staletí bojovaly s nájezdníky, s Turky i s uherským králem. Těm políčkům se říkalo zahrady. Na rozdíl od zemědělství, jak se provozovalo v té části Moravy, a na větších polích místně, rodiny pěstovaly okurky, dýně, rajská jablíčka, cibuli, česnek, ale hlavně marijánek. Jestli Kyjov páchl hnědým uhlím, Olšovec koncem dlouhých, horkých a vyprahlých lét voněl marijánkem. Marijánek jsme trhali ze záhonu i s kořínky, které jsme odsekávali sekerkou. Marijánek se zavázal do režných plachet, naložil na trakař a přivezl domů, kde se rozložil na sušení na veliké plachty na hůře, jak se říkalo, aby se pak z něj vytřelo semeno pro příští setí,    {26}zatímco ostatek, tak zvané plevy, se prodal. Když jsem šel prachem cesty, voněl mi pod nos heřmánek, ale hlavně to byl marijánek. Dodnes mi jeho vůně vyvolává představu nekonečných zlatých večerů, tekutého zlata, tak dobrého jako heřmánkový čaj. Jednoho dne vůně byla pryč: marijánek si odvezli vídeňští překupníci. Ale žalostnil jsem jen chvilku; copak nebylo třeba sledovat večerní ptačí vádu? Nebo jít hrát „v palestru“ podomácku udělaným hadrovým míčkem (další řecké slovo, stejně jako jsme se při hrách rozpočítávali slovy, kterým jsme nerozuměli a která jsou zkomolená řečtina: En ten tiny sauraka ktini…)? A zase vůně heřmánku.

Vůně: svěží vůně ohromných mis okurkového salátu, černého pepřem; ohromná rajská jablíčka zelenavá, rudá. Pach kozy s dvěma směšnými přívěsky na krku, s docela neuvěřitelným vemenem, přes které přece musí při příštím kroku spadnout na dveře na svou drzou hubu mezi hašteřící se slepice a perličky.

Nejdůležitější, nejnádhernější částí Olšovce byla stařenka… staralinka. Vidím a cítím ji, jako by seděla vedle mne; tu drobnou, hubenou ženu vždy v černém, jako ostatní ženy v Olšovci a Bzenci; docela strávenou životem a jeho prací, vším, co na sebe ochotně brala a co vzalo všechnu její sílu, přidávajíc jí na podstatě. Černý šátek má stažený hluboko do očí na ochranu před oslepujícím sluncem a výhní; sedí na schodech v malinké přední květinové zahrádce; škrábe krátkou kudličkou jablíčko.

„Proč to děláš, staralinko?“ ptám se, usedaje vedle ní. „Jablíčko se přece kouše.“

Stará žena se usmívá; vidím její spodní dáseň; je skoro bezzubá.

„Nemám čím kousat, synečku. Ale aj tak je jablíčko lepší naškrábané.“

Hledím jí do opálené tváře, pokryté sítí vlasových vrásek. Naškrábala dřeň z jablka, a šup, už to mám v ústech. Sedíme, oba bezzubí, na teplém schodku; polykáme jablko, jistě rajské.

Polykáme a hledíme přes cestu. Tam zvolna stoupá svah nízkých pahorků, pokrytých vinohrady; tam je    {27}tajemství. V tu roční dobu hory už byly zamčeny; ani na cesty mezi vinohrady nikdo nepovolaný nesmí. Nepochopitelné, odporně chutnající zelené kuličky zrají na veliké a velice dobré hrozny. Ty zanedlouho začnou snášet dolů do sklepů, kde je vylisují a šťávu stočí do ohromných kvasných sudů. To už znám.

Hory jsou zamčeny, říkají lidé. Neklidně pokukují po obloze, na které se objevily průsvitní ptáci z par; z takového ptactva neprší. Mnohem horší je černé mračno, provázené na zemi prudkým studeným větrem, ženoucím před sebou zvířený prach, předzvěst lijáku. Chvála bohu, ničivé kroupy to nejsou; práce celého roku je zachována. Ale počkat, ještě je jiný mrak, potácející se rychle oblohou, tisíce špačků, ženoucích se hlasitě přes obzor. Ti dovedou natropit nepopsatelné škody; zrnka hroznů sezobou, jiná nazobnou, takže začnou hnít. Nesnáším ty žrouty ani dnes, když se jich najednou na podzim snesou tisíce na střechy Sommerset House ve chvíli, kdy nad Strandem v Londýně pomalu houstne soumrak.

V tu dobu jsem nebyl ani v Kyjově ani v Olšovci zvlášť často. Bydlili jsme daleko na severu Moravy, kde byl otec soudcem krajského soudu v Konici. Měl příliš práce, než aby cestoval, a matce se nechtělo cestovat samotné s bratrem Karlem a se mnou. Jednou jsem jel s matkou sám. Cestu si nepamatuju, zato však její nádherné zakončení. Když jsme dorazili do olšovského domu, matka mě vzala za ruku a odvedla mě do pokoje k stařenčině posteli. Bylo jí polovic, ale z tváře barvy starého dubového dřeva jí zářila z očí víc než jindy radost a něha. Hluboko zapadlé oči se jen smály.

Běžel jsem k lůžku; políbili jsme se; objal jsem ji a ona mne objala s nesnází jen jednou rukou, tenkou hůlečkou na konci s velikou drsnou dlaní.

„Staralinko, ty máš ruce tak tenké jako já,“ řekl jsem. „Podívej… ale já mám teď víc zubů než ty… už koušu jablíčko jako nic.“

Rozesmála se: „Tak, ruce mám stejně tenké jako ty, jenomže moje jsou černější, podívej se. A víš proč? Protože teď umřu.“

„Proč chceš umřít?“ řekl jsem. Ale než jsem mohl říci    {28}cokoli dalšího, pravila: „Proto jsem pro tebe poslala. My dva se budeme držet za ruce. Ty a já, rozumíš, a budeme si vykládat a držet se za ruce… a já umřu.“

„Ano, jak chceš,“ odpověděl jsem.

Pamatuji si na to jako na milovaný obraz vroucích barev, které rychle tmavnou. Nevím, jak jsem pochopil, co se teď se stařenkou dělo. Prožíval jsem to jasně; kdykoli si na to pomyslím, naplní mne pocit štěstí. Neuronili jsme jedinou slzu. Jako ona jsem nebyl vůbec smutný. Seděl jsem vedle ní; stařenka mě držela za ruku a vykládala mi a já jsem sledoval každé slovo; škoda, nepamatuji si, o čem mluvila. Jen zářila a já jsem byl plný radosti, třebas jsem začínal trochu chápat, co přijde. Najednou tady bude stará známá, rakev. Už jsem přece viděl moc svých malých kamarádů, ležících bez hnutí v otevřené rakvi; oči zatlačené, ruce přes prsa; svaté obrázky Panenky Marie Hostýnské, z Mariazell v Rakousku, jiné a jiné, poskládané kolem hlavy spočívající na polštářku, naplněném pilinami; a větvičky myrty a malé černé křížky v rukou. A hladové plameny svic za hlavami.

Teď bylo v pokoji ticho. Světlo za oknem se už změnilo v známou růžovou a zlatou; stařenka mluvila pomaleji. A najednou říká, abych ji políbil. Skláním se nad ni, líbám ji, a tu ona vzdychla. Zavírá jasné oči, skládá přes prsa paže, ale za ruku mne ještě drží. A teď najednou už není. Nechávám na chvíli ruku v její. Pochybuju, že jsem plakal. Anebo, jestli jsem plakal, nebylo to z bolesti nebo hrůzy.

Staralince mohu děkovat, že mne smrt neděsí.

DARY

Dluh stařečkům nikdy nesplatím. Kyjovský stařeček a pak olšovská stařenka mě prostě a přirozeně seznámili s některými základními skutečnostmi lidského osudu, jako jsou život a smrt, bezzubé dítě a stará žena, sedící vedle sebe. Díky jim jsem postupně pochopil, že lidské společenství je součást řádu věcí. Nikdy se nesnížili k tomu,    {29}aby mě oddělovali – někdo by snad řekl ochraňovali – před během života. Třebas jsem byl docela malý, nestavěli umělou stěnu mezi mne a svět, v němž sami žili.

Nebyl jsem jim pod roveň. Nepředstírali přede mnou, že to či ono nemohu pochopit; o tom nikdy nebyla řeč; nechovali se ke mně blahosklonně a zas mě okázale nevyzdvihovali na svou dospělou úroveň; dopřávali mi účast na svém životě, na citech a myšlenkách. Dlužím jim za tolik, že si ani nemohu na všechno vzpomenout. Obklopovali mě ovzduším lásky a zájmu; zahrnovali mě do proudu nesobecké dobroty; jejich vliv mi nijak nepřekážel v růstu; naopak, ten růst povzbuzovali stejně jako lhostejná příroda a počasí.

Vím, že mně též dali vedle počátků citové výchovy i velikou část čehosi, co je mně svaté, totiž mateřského jazyka. Z nich do mého vědomí proudil tok slov, průpovědí, přísloví, nepřímých pokynů, náznaků, jak jsou slova spojena se světem činnosti a jevů, probíhajících mimo mne, mimo ně, ve mně i v nich. Přímo a prostě mě naučili, že slova sama o sobě mají váhu jako země sama; že jsou mocná; že bez ohledu na to, jak poletují mezi lidmi, není možné je vzít zpátky; že jednou řečena, trvají a nemohou být odřečena; že jsou schopna vyvolávat činnost a city; že je možné je tvořit; že přečasto vytvářejí osudové situace; vedou na křižovatky; do slepých uliček i z nich.

Moře jazyka, jež od mého nejútlejšího dětství bouřilo, stoupalo a klesalo kolem mne, do mne a ze mne, nebylo darem jen stařečků. Obdarovávali mne otec, matka, služky, neznámí, jež jsem potkával na ulicích, v polích. Ti všichni, mluvící čistou češtinou nebo rozličnými nářečími způsobili, že jsem do sebe vstřebával jazyk; že jsem v něm a jím žil. Posléze přede mnou otvírali jeho nekonečné možnosti a mně trvalo hrůzu času, než jsem dokázal si to rozebírat a rozumově postihovat. Avšak ten první, naprosto zapomenutý postup okamžitého porozumění novému slovu, bleskové spojení s vědomím, ten neomylný jazyk ve mně ponechal naplaveninu, houští, mluvící z hlubin též prostřednictvím snů a poesie. Kosti, šlachy, svaly a krev jazyka jsem vstřebával společně se schopností vyjádřit, čeho bylo třeba pro sdělování. Bylo    {30}to cosi jako když roste strom, třeba ořech, který neví, jak a proč roste anebo k čemu; a přec neomylně tvoří svou jedinečnou kůru, dřevo, korunu, listí, střapce květů a pak jádra jedinečné chuti. Ve stejné půdě, pod týmž sluncem a deštěm, mimo mne, v jazykovém povědomí, zázračně rostly ořech a buk, meruňka nebo vinný peň. A stejně z více méně totožného moře jazyka a jeho mocností rostli moji vrstevníci. Pohlcoval jsem pláně a hory, světlo a tmu jazyka; zavrtával jsem se do jeho prsti; nořil do zázračné tmy a netušil jsem, kam až vede. Po letech jsem se to snažil napsat:

Tam dolů ke kořínkům řeči,

do hlubokosti.

V svit bílých kostí

slov šeptaných do nářečí.

Těžit tam bez konce; vykutané rozmnožovat ze sebe.

Vedle toho zakoušení nových a nových zázraků, čehosi nekonečně víc oslňujícího než prostá řeč. To byly chvíle, kdy najednou slova, promlouvaná nebo kolem mne zpívaná, se řadila do nepochopitelného, ale naprosto správného pořádku, jenž působil, že byla mnohem pochopitelnější, mocnější a jakoby jako ryzí zlato. Takže slova známá a pojednou jiná; třebas načisto přirozená, rázem čarovná – takže bylo tisíckrát snadnější si je zapamatovat i s jejich významem. Slova takto vyslovovaná nebo zpívaná opájela, zneklidňovala, chlácholila; třpytila se kolem, rudla, bělela; hrála všemi barvami duhy; pršela do mne, rozčilovala, působila horečku; nekonečnou úlevu. Nabývala moci vichru, nejpalčivějšího slunce, nejtřeskutějšího mrazu; vrzala v zubech; měla tisíc chutí, voněla, páchla; chvíli nestačila vyslovovat srdce, ale hned zase ano. Přicházela tedy jako píseň, jako modlitba; zanedlouho jako poesie.

Bylo mně něco málo přes rok, když byl otec přeložen jako soudce do Konice. Bydlili jsme tam několik let. Když jsem měl asi čtyři roky, otce opět přeložili, tentokrát aby sloužil jako přednosta soudu v Židlochovicích, mnohem větším a důležitějším malém městě v blízkosti hlavního města Moravy, Brna.

{31}Konice ve mně vzbudila lásku k bytelnosti kamene, která mě nikdy neopustila. Dům, v němž jsme bydlili, byl z kamene; podlaha předsíně byla kamenná, ohromný dvůr před domem, tvořící jednu stranu nepravidelného čtverce budov kolem dvora, byl vydlážděn kamenem. Kromě našeho přízemního domu byla kolem dvora stavení všeho druhu, včetně stájí. Zde byl střed velikého velkostatku. Naproti nám bydlely rodiny, pracující v polích a ve stájích. Ten nepravidelný čtverec stál napříč svahu; půlila jej silnice jím probíhající a klesající prudce od vysokých dvojkřídlých vrat, která zavírala čtverec večer co večer jako pevnost.

Vrata se zavírala též při zvláštních příležitostech. Stalo se tak, když veliká jednotka polních děl, cestou na manévry nebo z nich, vjela do dvora s ohlušujícím rachotem a hlomozem děl, vozů a koní a ubytovala se tam na noc. Soumrak už spouštěl jednu oponu za druhou, proti jejich průhledné modři se okamžitě vznesly kouře z kuchyní na kolech. Vřava se rázem proměnila v pořádek. Stál jsem u studny uprostřed dvora a žasl; vojáci v modrých stejnokrojích odváděli vzpínající se, řičící koně do jednoho kouta dvora; vozy a děla tvořily teď divné ulice, kterými vojáci a důstojníci spěchali sem a tam. Vůně vaření zavanula; skoro ve stejnou chvíli začali vojáci tvořit řadu, krok za krokem se pohybující k ohňům těch zázračných kuchyní na kolech. I já jsem mimoděk postupoval; hleděl jsem s úžasem na kuchaře v bílých zástěrách. Muži po sobě pokřikovali; když na mne některý pohlédl, okamžitě jsem oddrmolil „Pochválen buď Ježíš Kristus.“ „Navěky!“ vykřikl kuchař. „Přišel sis pro večeři s vojáky?“ Neschopen slova, stál jsem bez hnutí. Ale kuchař mi už jednou rukou dal do ruky hlubokou plechovou misku; druhou nabral z kotle vroucího nad ohněm polévku a nalil mi ji do misky. V polévce kroužily bílé fazole s růžovými klíčky. V životě jsem lepší polévku nejedl.

Jindy se pravidelně zavírala dolní vrata, když před kravínem přivázali mezi dvě rovnoběžná břevna, tvořící úzkou uličku, nervózně bučící krávu. Za kroužek v nose vyvedli býka a pustili jej. Býk frkal, pak stále hlasitěji řval a vířil nohama prach, pohybuje se ke krávě. A posléze se    {32}obrovské zvíře dalo do běhu v odpověď na zvláštní bučení krávy, stáčející k býkovi hlavu. Rychle, rychleji: býk se přiblížil ke krávě, třesoucí se teď jako osika, a skočil na ni.

Náš byt tvořil sled obrovských dlouhých a širokých pokojů. Pamatuji si je nejasně, vlastně jen, jak jsem je zahlédl z prahu nádherné předsíně, tak veliké a vysoké, že do ní vjížděly žebřiňáky, naložené snopy obilí nebo už vymlácené slámy, která se podávala děrou ve stropě na půdu. Z předsíně se šlo do prostorné kuchyně. V předsíni vedle kuchyňských dveří stálo několik vysokých sudů, okovaných vyleštěnými obručemi z mosazi. V sudech se držela voda, přinášená ze studny ve dvoře. Do každého sudu se vešlo mnoho putének. Nedal jsem si ujít příležitost; klusal jsem vedle naší služky Anežky pro vodu. Studna měla kamenné roubení, vyšší než já. Byla bezpečná, jak mě Anežka hned napoprvé přesvědčila; zdvihla mne a, držíc mne v náručí, sklonila se se mnou nad širokou díru. Díra zela ve skále, ve tmě, z níž daleko a hluboko vycházel slabý studený lesk, připomínající svit na mečích kyjovského kata.

„Co je to, Anežko?“ zašeptal jsem.

„To je oko vody,“ řekla, „ale podívej… podívej… honem… vidíš? Vidíš tam dole tu kapradinu? Vidíš? A vidíš malou zelenou žabičku, jak sedí na kapradině?“

„Ó ano,“ zmohl jsem se.

„Máš štěstí… to je žabka královna. Máš štěstí, že se ti ukázala… dá se vidět málokdy. Proč? To je tajemství… veliké, a ty nikdy nikomu neprozraď, žes ji viděl. Jestli prozradíš, ona ti nedá vody,“ řekla Anežka a se smíchem, který se mi s takovým tajemstvím nesrovnával, mě postavila zpátky na nohy.

Nepřestávala se smát.

„Na nic se neptej,“ řekla. Začala rychle točit velikým dřevěným kolem na tlustém břevnu ležícím napříč studny. Z kola se začal rychle odvíjet řetěz s hákem na konci; okov na háku zavěšený se propadl. Kolo skřípělo, řetěz rachotil a pak najednou bylo ze studny slyšet dutý náraz a šplíchnutí. Anežka pustila kolo a nahnula se nad    {33}studnu; pohybovala řetězem a skoro mi zmizela. Svaly na nahých nohou pod krátkou sukní se jí napínaly; napřímila se a byla zase celá. Teď točila kolem, ale opačně. Osa skřípěla teď hlasitěji, železo řinčelo a voda padající zpátky do studny vyluzovala tisíce zvuků. Dutý hluk šplíchání ve všech stupních škály se s rachotem blížil; nad roubení se vznesl mokrý okov. Anežka zajistila kolo zvláštním hákem a přitáhla okov na roubení. Pak velikou nádobu nahýbala víc a víc, vylévajíc z ní proudy do putének, stojících jí u nohou. Pak vzala váhy opřené o roubení, takový kus dřeva, delší než byla sama vysoká. Položila si je přes jedno rameno; sehnula se vlevo; zahákovala puténku na hák na řetízku; sehnula se vpravo, obě puténky na hácích, napřímila se, zdvihajíc je vzhůru; voda z nich šplíchala. Vyrazila k domu; držel jsem se zezadu její krátké sukně; ledová voda stříkala na mé běžící nohy.

Voda byla veledůležitá. Měla vlastní obydlí. Žila pod zemí, v panství žabky královny a ve skalách vypadala mrtvá; kovová. Zdvižena na světlo, ožila; teď byla průhledná, svěží, studená; byla radost ji pít, umývat se v ní. Byla tajemství.

Voda žila též v nebi.

Parno a žár nad čtvercem dvora byly k zalknutí. Ale pojednou prudké zadutí větru zvířilo prach a slámu, co je jí na světě. Najednou byla tma, jako by den umřel. Ale to trvalo jen chvilku: obrovské světlo blýsklo, oslepilo, takže jsem zavřel oči. Pak nepopsatelný hluk, rachot, jako by všechny vozy, co jich bylo, ujížděly tryskem dolů k vratům. Vrata třískala; nad hlavou mi kdosi trhal obrovské kusy plátna; další, velice silný, ostrý šumot, třeskání, pleskání, jak se tisíce nohou vody řítily ke mně prachem a tmou. A opět a opět oslepující světlo, rámus, cákání, šplíchání, trhání zas a zas, jenže stále hlasitější; další výbuch světla a hřmotu. Záblesky světla osvětlovaly, jen co oko mžikne, potácející se sloupy a záclony vody, ženoucí se k otevřeným dveřím předsíně, kde jsem stál nadšen, bez hnutí. A docela mě zahalila svěžest vody jako té, co se vytahovala ze studny. Anežka klečela vedle mne; držela mě pevně kolem pasu.

„Ty se nebojíš Božího posla?“ zeptala se.

{34}„Nebojím… ale kdo je Boží posel?“ odbyl jsem ji, unesen hřmoty v nebesích, práskáním, jeho ozvěnou na zemi, cákáním, řevem, třískáním a šplícháním. Další záblesk oslepujícího světla; a zas a zas.

„To světlo je blesk… to je Boží posel,“ řekla Anežka, „a ten rámus je hrom… Bože, slyšels? Teď udeřilo úplně blízko.“

„A co se stane, když udeří? Proč chce Boží posel udeřit?“

„Protože chce roztrhnout strom vedví… anebo spálit člověka na popel,“ řekla a pokřižovala se. Vzala mou ruku a udělala mi jí na prsou znamení kříže.

„Strašná bouřka… pojď rači dovnitř.“

Bouře se rychle přehnala. Teď se už jen blýskalo, ale míň a míň a rachot se měnil ve vzdalující se brumlání. Řady velikých kapek dosud, ač se jasnilo, pleskaly do záplavy a dělaly bubliny. Spěchaly; jistě že se nechtěly opozdit za prchající nebeskou vodou. Liják rázem ustal, a potoky blátivé vody, pohybující se jako svaly v paži vojáka, který mi dal polévku, unášely slámu, trávu, kdovíco; řítily se podél zdi domu pod náspy a pod okapem. Ale déšť ještě na chvíli syčel; kapky zatleskaly; zůstalo jen šplíchání, hrčení a klokot kalných potoků. Běhal jsem potůčky vzhůru dolů; voda byla příjemně teplá, ohřátá o zemi a kameny, které mě předtím pálily do chodidel jako kuchyňská plotna.

„Nebeská voda!“ křičel jsem. „Bouře! Boží posel!“

Kde se vzal tu se vzal bratr Karel.

„Teď chytím rybu… velikou rybu, rybisko,“ křičel ze všech sil, jak švihal kolem sebe dlouhým provázkem na tlustém prutu. Hekl jsem; bylo mi, jako by mě píchla, ale hrozně píchla vosa do spodního rtu. Rozplakal jsem se bolestí a zlostí a běžel jsem za Karlem, který mě táhl na udici za sebou.

„Mám velikou rybu… rybisko!“ ječel. „Maminko, podívej, chytil jsem rybu!“

„Dost… okamžitě zastav… já ti dám rybu!“ vykřikovala matka.

„Chudáčku,“ svezla se vedle mne na koleno, „ani se nehni… háček musí hned ven!“

{35}Pro bolest, vztek a slzy, pro krev, kterou jsem si rozmazával přes oči, jsem byl slepý.

Matka ze rtu vytahovala ohnutý špendlík, háček, na který Karel chytil velikou rybu. Bolest mi protínala ústa jako blesk. Nová a nová slova. Tolik slov! Blesk, vznešené slovo, oslepující světlem… hrom, děsivé; dunění, rachot drtící stromy, spalující lidi na prach. Pořád a pořád se vracející dunění a rachot, výkřiky ááá ááá… a pak hrohrohrom… hrom. Nebeská voda syčící, padající a běžící úprkem po zemi. Ryba, udice, šleh vlasce; prudké bodnutí a zvláštní horká červená voda tekoucí mi z úst.

Anežka klečela vedle mne.

„Nechte… já ho umyju!“ řekla matce. Naříkal jsem, co jsem mohl; dupal jsem a slova se mi řítila hlavou; blýskala, hromovala, honila se tam s palčivou bolestí. Anežka mně tlačila hlavu nad umyvadlo s vodou, smývajíc mi krev z úst. Matka měla v práci zděšeného Karla. Slyšel jsem její hněvivý hlas; Karel kvičel; teď se rozeřval; škytl a plakal už tišeji.

„Přestaň sebou šít!“ křikla Anežka, „jak ti mám z rány vymýt krev? A nepolykej ji, vyplivni to!“

Plival jsem slanou teplotu. Další slova. Krev… rána. Získaná bolestí. Slova proto lehce zapamatovatelná. Slova jsou žhavá a také tak pálí; dělají bolest, rozčilují. Působí, že musíš křičet a dupat nohama.

„Tak dost!“ řekla Anežka příkře. „Přestaneš se vztekat… ale už! Copak nevíš, že vztekat se je špatné?“

Svět se rozšiřoval. Bolelo to; tolik, že jsem musel zavřít oči, stisknout víčka, jak to jen šlo. Slova budovala nový svět násilí; obrovské moci, okouzlení, rozčilení obdařující bolestí. A vztekání v tom násilném světě. Vztek!

Přestal jsem plakat. Snažil jsem se ze všech sil přestat se vztekat. Nutil jsem se, až to bolelo. Nic podobného jsem dosud nezažil; to nucení mi dělalo dusivou bolest v prsou.

„Anežko, a jak to děláš, aby ses přestala vztekat?“ dostal jsem přes bolavý ret. Pootevřel jsem oči a objal jsem ji kolem krku.

„Že se nestydíš… no tož,“ ten její hlas byl, jako když    {36}zavrká holub; vůbec ne řezavý. Hladila mne po vlasech a tiskla mě k sobě.

„Vztekat se je hanba… vzpomeň si na Ježíška!“ krásně domlouvala.

„A hanba žije se vztekáním? A co se stane, když si na Ježíška vzpomenu?“

Ona nic.

„Řekni, proč chceš, abych si vzpomněl na Ježíška?“

„Tož ano… musíš,“ řekla zas jiným hlasem.

Věděl jsem, kdo Ježíšek je. Půjčuje nám jméno, abychom jím zdravili. Také každý večer jsem se k němu modlil, když jsem klekl mezi postýlku a maminku. Nepamatuji si, kdy mi Ježíšek vstoupil do života… ne že bych ho byl kdy viděl. Ale věděl jsem, že je přítomen. Musí být vždycky a všude. Když se modlím, mluvím na něho a pak na andělíčka strážníčka. Andělíček se mně stará o tělo. Vím, co je mé tělo; třu si o ně rukama sepjatýma k modlitbě; teď zas po čele; to je mé tělo. Anděl má opatrovat též mou duši. To nevím, co je. Ale i tak je to pěkné.

„Jak možu myslet na Ježíška, když ho nevidím? Měl by být tady, když mě to tolik bolí. Tělo mě bolí. A kde mám duši?“

„Ty jsi ale opravdu neřád,“ řekla Anežka zas ostře, „duši máš tam, kde máš vztekání.“

„Nejsu neřád… ty jsi neřád. Vztekáš mě!“

„Vida ho… tož to je krásné… člověk šprčka umyje, očistí a ten se na něj vzteká,“ řekla. „Rači jdi pryč… nemám tě vůbec ráda.“

„Jen si vzpomeň na Ježíška!“ křikl jsem jí do tváře, jak tak sbírala umyvadlo a zakrvavený ručník. „A na andělíčka strážníčka… a… na mou dušičku!“

Utíkal jsem se schovat do křoví na druhé straně domu.

„Maminko, kde je Ježíšek a andělíček strážný a kde mám dušičku?“ ptal jsem se, když se smrkávalo a já jsem klečel vedle maminky na podlaze. Matka mě objala a skvostně stiskla. Políbila mě; zdvihla do postýlky a zakryla duchénkou.

„Ježíšek je s naším Otcem nebeským… je tam nahoře, v nebi. A andělíček je tam s ním… musí čekat, co    {37}Ježíšek řekne, aby dělal. Víš, Ježíšek jej posílá na stráž k malým dětem… takovým špuntům, jako jste s Karlíčkem.“

„Ano… to je pěkné… ale má dušička?“

„… a tvoje dušička je tady… tady… tady,“ říkala matka. Smála se a líbala mne a ukazovala mi hned na prsa, na krk, na čelo.

„Ale já nic nevidím!“ bránil jsem se, „to lechtá… kde ale jsou? Chci je vidět!“

„Nemůžeš je vidět… jsou neviditelní.“

„Proč jsou neviditelní? Chci je vidět, říkám. Jak víš, že tady jsou, když je nevidíš?“

„Kdyby nebylo Boha, nebylo by nás, kdo ho chtějí vidět. A víš přece, že tolik, tolik věcí je neviditelných, ale přesto jsou. Když zavřeš oči, všechno je neviditelné, ale přesto to je… pravda?“

„… ano, ale já mám teď oči otevřené a nevidím je. Chci je vidět!“

„Tak dost,“ řekla matka, „až odejdu do vedlejšího pokoje, budu neviditelná, a přece budu. To víš, viď?“

„Ano… ale…“

„Tak vidíš… takže Bůh a Ježíšek a andělé jsou vedle… v nebi, ale také v dušičce,“ řekla.

„Ano, já vím… ale… ale já chci…“ spratkoval jsem se.

„Až budeš svatý, uvidíš je.“

„Maminko, co je svatý?“ zíval jsem.

„To ti povím zítra… teď zavři oči… tak… a ať je všecko neviditelné a spi a dívej se na neviditelné sny. A možná že ve spaní…“

Písek, který včerejší bouře naplavila k náspům, byl vlhký. Skvělý na stavění hradů. Právě jsem přidával obrovskou další hradbu, ale najednou se zřítila a hrad s ní. Zdvihl jsem oči: podél domu pádil Karel. Teď skákal přes silnici u brány, ale to už jsem utíkal za ním. Vyběhl do svahu a tam okamžitě na žebřík a vzhůru k otevřeným dvířkům malého stavení. To jsem dobře znal. Za dvířky bydlily slepice, Anežka mi je ukázala, jak hřadují. Ona tam lozila sama; nahoře se vsunula skoro celá do těch dvířek a zas se objevila s vajíčky v rukou. Karel teď    {38}dělal totéž. Viděl jsem, jak se napíná; copak nevěděl, že my děti to máme přísně zakázáno? Na nebezpečný žebř nesmíte! A také sbírání vajec je nebezpečné. Rozlítil jsem se. Toto… a včera chytil rybu… ten spodní ret je velice oteklý a velice bolí. Karel se vynořil z díry s vajíčkem v ruce. Teď jím udeřil o zeď a prasklinou je začal pít. Bez dalšího rozmyšlení jsem trhl žebříkem. Karel vykřikl a spadl vedle mne, hlavou na kamení. Ale okamžitě byl na nohou; držel si levičku na černých vlasech. Viděl jsem, jak se mu pod prsty začíná valit krev. Stál jsem bezradný a začal jsem vzlykat. Nevěděl jsem, že to, co jsem udělal, mělo jméno pomsta.

Karlovi se hlava zacelila, a my jsme zas jednou měli příležitost ke své nejmilejší hře… k dráždění býka. Hra byla jednoduchá, rozčilující, prý nebezpečná, ale člověk se po ní skvěle cítil. Žádala si co nejrychlejších nohou. Pacholek pustil býka, býk zabučel, zařval jednou, dvakrát, začal se stále rychleji pohybovat směrem ke krávě… to byla naše chvíle! Vběhli jsme oba býkovi do cesty; hulákali jsme, pištěli, mávali rukama jako posedlí. Býk se zastavil; zabučel, zařval a obrátil se na nás. Křičeli jsme ještě víc a býk sklonil hlavu a vyběhl proti nám, ale to už jsme prchali ze všech sil; už jsme nekřičeli, už jsme byli nádherně poděšení. Avšak brána zavřená jako obvykle, když býka připouštěli, byla na dosah. Ještě dva, tři skoky; pak jsme sebou hodili pod bránu do mezery vymleté vodou, dost veliké pro náš únik. Že nám hned tekla červená z kolen? Bác, obrovská vrata se zatřásla, jak do nich býk na druhé straně čelem udeřil. Vyskočili jsme a kvičeli nadšením. Za vraty křik, dupot, řev, zlostné bučení. Ale žel, chvíle vítězství netrvala… nad námi známý, neobyčejně přísný hlas. Otec! Stál před námi, jako by vyrostl ze země: pohlavky, které nám uštědřil, byly pádné, docela nespravedlivé… a pak ještě na zadek! Před branou jsme dlouho čekali, vždyť křik, řev a bučení za ní dlouho neustávalo. To nebylo zrovna příjemné, jenže nebylo to nic proti otcovu kázání. To mě velice rozčilovalo a já jsem je odsuzoval. Ale tak či onak jsem se    {39}přiučil mnoha novým slovům jako darebák… nebezpečí… šaškování… hloupost.

Doma byly pak věci mnohem horší; výčitky nebraly konce. Posléze se stín domu přiblížil ke studni uprostřed dvora, teď purpurového v záři zapadajícího slunce. Klečeli jsme v koutě, umytí, učesaní, na kolenou, která strašlivě bolela… a pak jsme zas klečeli vedle matky a modlili se. Matka teď vypadala, že docela zapomněla na náš hrdinský čin a trest, který nás stihl.

„Mamičko, prosím, neboj se,“ zašeptal jsem jí do ucha, „andělíček strážníček byl hned vedle brány, víš?“

S Karlem jsme ji objali z obou stran.

„Víš, andělíčkům se líbilo, že umíme tak utíkat.“

Pamatuji si na vrcholky stromů, komíhajících se nad dvorem. Nadšen, držel jsem se matky za ruku. Karel, zrovna jako já, nádherně umytý, učesaný, v novém námořnickém obleku, kloboučku z měkké kůže, já v šatech, končících sukničkou, která se třela o má rozbitá kolena. Ať, nechť, říkal jsem si, hlavní je, že jedeme na výlet; jedeme v kočáře s dvěma ohnivými koňmi. Také jsem se sám sobě velice líbil; měl jsem krásně učesané vlasy, padající mi v kučerách na ramena. Vedle toho mi bylo dovoleno vzít si s sebou mou milovanou malinkou ovečku, kterou jsem teď nesl pod levou paží. Když jsme spatřili pod kopcem čekající kočár, pustili jsme se matky a utíkali k němu. Na sedadle z černé měkké kůže seděla má oblíbená paní v dlouhých světlých letních šatech, samá krajka a pentličky. Otec, knír krásně nakroucený, stál u kočáru s otcem té paní. Zmatek a jásot; radost, zatímco Karel šplhal na kozlík, aby se usadil vedle kočího. Rozhovor a smích mnou provívaly, jak jsem si hověl na panině klíně, už bez botiček, abych paní neušpinil šaty. Hrál jsem si s jejím dlouhým zlatým řetízkem, docela jiným, než nosila maminka, ale docela pěkným, z části proto, že měl na konci malinké hodinky, mnohem menší než náš kuchyňský budíček. Kočár se rozjel; kola zaskřípěla v písku; a potom zanedlouho pach potících se koní, smíšený s příjemným pachem kůže na sedadlech; opojení    {40}pohybem; svist biče. Stromy a tráva, čekanky a svízel uhýbaly vzad nekonečnou chvílí naprosté blaženosti. Pak veliká veranda, zaplavená sluncem, plná židlí, lenošek a slunečníků; všude dlouhé stoly s nesčíslnými dobrotami; skvělé na pohled, ale mnohem lepší na jazyku. A další nádherně oblečené ženy. Podávaly si mě jedna druhé; jejich polibky a dech lechtaly mé planoucí tváře. Ženy se smály a pořád a pořád, že jsem měl být děvčátko; prohlížely si mou tvář a mé dlouhé vlasy; pořád mě laskaly, hladily, zatímco já jsem si hrál s jejich krajkami a klenoty na prsou, hluboce vdechoval jejich rozličné vůně, připomínající květiny v horkém slunci. Když byly přineseny misky lesních jahod se smetanou, zapomněl jsem ihned na jejich dmoucí se blůzy, polibky a vůně. Polykal jsem tu božskou dobrotu; cítil jsem se naprosto pohodlně na klíně, který se pode mnou skvěle a teple poddával. Bylo mi do pláče, ale ne pro má rozbitá kolena… a přece jsem se smál, oči plné slz, když jsem pohlédl vzhůru k prsům, zdvihajícím se dechem nade mnou; tam mezi krajkami se třpytil klenot.

Stíny se už prodlužovaly, když s námi kočár stoupal do prudkého kopce k našemu domu.

„Podívej… podívej se… vidíš pečárky?“ matka třásla mou klimbající hlavou. Ukazovala k obrovskému kamennému stolu pod našimi okny. Pod stolem byla půda úplně černá; na ní zářilo několik naprosto bílých žampionů.

Jednoho dne maminka zmizela. Musela do nemocnice, řekl otec; ale že bude brzo zpátky. A opravdu, byla doma, než bys napočítal do pěti; škoda, měli jsme bez ní pré. Matka nesla malé plačící nemluvně, pevně zatažené v peřince červeným povianem. S Karlem jsme byli rázem páté kolo u vozu. Celý dům se točil kolem pořád spícího a bečícího děcka. Můj mladší bratr Jiří vstoupil do rodiny.

Procitám: obrovský vůz, vezoucí celou domácnost na nové, neznámé místo, kde budeme bydlet; děcko, matka, otec, Karel, Anežka a já se pohybujeme jako věci za    {41}našimi zády. Pootvírám oči; vidím žluté světlo veliké lampy, zavěšené pod kozlíkem, docela nízko nad silnicí, aby koně viděli, kam kladou nohy. Nohy koní a jejich stíny se pravidelně pohybují vpřed a vzad; podkovy se tu a tam blýsknou, jak koně zdvihají kopyta; podkovy zvoní na tvrdé cestě; jiskry vyletují pod podkovami, když udeří o větší kámen.

ŽIDLOCHOVICE

To, že otec byl jmenován přednostou krajského soudu v Židlochovicích znamenalo, že se mému dětství dostalo časoprostoru nádhery. Město mělo tehdy asi 10 000 obyvatel, vesměs Moravanů s malým příměskem německých Židů, věnujících se obchodu. Mám jasně před očima dvě svažující se náměstí, jedno porostlé travou, druhé větší, dlážděné, ulice, které se mi zdály nekonečné, běžící v zákrutech pod svahem kopců, z nichž nejvyšší jménem Výhon se nad naším domem tyčil do výše asi tří set metrů. Kopce nad městem se táhly od západu k východu. Město samo mělo ze dvou důvodů jistou důležitost. Mělo veliký cukrovar, jehož surový cukr zpracovávala rafinerie v nedalekých Hrušovanech, ležících na trati Varšava–Vídeň. Za podzimních lijáků svážely dvoukolové vozíky s vysokou korbou, tažené šedivými voly s dlouhými zakřivenými rohy, cukrovku z polí – ohromných nedohledných plání, ztrácejících se na jihovýchodě. Cukrovar si vybudovala báchorečná osobnost, Francouz Justin Robert. Robert jednoho dne odpoledne cestoval se svou dámou, skrývající se pod širokým kloboukem a bleděmodrým závojem v neuvěřitelně vysokém kočáru, který však žádné zvíře netáhlo. Vozidlo mělo úzká kola, zanechávající na blátivé silnici pravidelnou stopu s krásnými důlky. Když jsem spatřil vozidlo jet mimo nás podruhé, zjistil jsem, že ten nádherný otisk v blátě tvořily ploché železné cvočky, pokrývající hustě kola. To byla má první zkušenost s automobilem, děsivým vozidlem, ovládaným kolem na dlouhé tyči z vyleštěné    {42}mosazi; kolo držel vozka mezi stehny a vedle něho ovládal skvostné kovové páky.

Dalším důvodem důležitosti našeho města byl ohromný zámek stojící na jižním břehu Svratky. Tam byl též cukrovar a nádraží lokálky spojující nás s hlavní tratí, probíhající Hrušovany. Zámek ve slohu pozdního baroka postavil člen rodiny d’Este, spřízněné s Habsburky. D’Esteho toto místo jistě přilákalo bohatostí okolní země. Zámek nebral konce; v jeho jihovýchodním konci byla krásná malá kaple. To bylo na severní straně, zatímco hlavní průčelí s nesčíslnými okny ve dvou poschodích hledělo do parku, který se nezdál patřit do té pilné zemědělské země. V parku rostly mně neznámé keře, včetně mého milovaného – panáčkovy čepičky; byly tam vesměs veliké i ohromné cizokrajné stromy, což mi však nepřekáželo v tom, abych na ně lozil. Dík otcovu postavení jsme znali zámek také uvnitř. Většinu roku stála budova prázdná; strážila tajemství dlouhých chodeb, dlážděných kamennými deskami, nad nimiž byly lesy jeleních a srnčích parohů, a pokojů a sálů s vysokými stropy a nádherným nábytkem. Do toho tajemství vpadly hlučné davy skvělých bytostí, přijíždějících v době honů, nebo když vídeňský císařský dvůr přijel na návštěvu. Když byl zámek prázdný, kastelán nás tu a tam prováděl jeho nádherami, po lesklých podlahách, přes krásné koberce pod tichým cinkáním lustrů z broušeného skla. Nikdy neopominul vzít nás do malé mramorové koupelny, bazénu, vytesaného na přání císaře Františka Josefa v tlusté vnitřní zdi.

V době honů a návštěv dvora nás, oblečené v námořnických oblecích, v nových botkách, které mučily nohy, s malými lesklými holemi, které nebyly na opírání, nýbrž jen na parádu, ale také, jak jsem potají zjistil, na kosení mladých kopřiv, matka brala do zámecké kaple, vždy naplněné do posledního místa. Zázračné bytosti z rozličných panovnických dvorů Evropy seděly na galerii na pravé straně, táhnoucí se až k oltáři a nad něj; na balkoně seděly nádherně oblečené dámy; za jejich zády stáli mladší a starší muži většinou ve skvělých stejnokrojích hulánů a husarů. Tento oslňující dav jsem    {43}k večeru potkával na cestách parku, dychtivě naslouchaje rozhovorům v jazycích, kterým jsem nerozuměl. Vracel jsem se na naši severní stranu Svratky kolem stájí, kde podkoní a jejich pomocníci měli napilno. Přes den ty davy, přijíždějící z Bulharska, Rumunska, Maďarska, Itálie a Francie a ovšem z Rakous, cestovaly v kočárech ujíždějících na všechny strany.

K židlochovskému panství patřila obrovská bažantnice a tamní podzimní odstřel bažantů byl tehdy největší v Evropě. Událost vyvolávala ve městě horečku. Nadšen, rozzuřen, rozlítostněn nad nádhernými ptáky, pobíjenými po tisících, jsem stával s bratrem a přáteli, s poštěkávajícím foxteriérem Bojkem na severním břehu Svratky. Nespouštěl jsem oči z děsivé podkovy, kterou tvořili střelci, muži i ženy, některé skvělé, v těsných živůtcích a dlouhých sukních s malými kloboučky na hlavě, které na nakadeřených vlasech držely malé závoje uvázané pod bradou. Byl to úžasný dav starších i mladších; byli zde baroni, vévodové, arcivévodové, knížata a kněžny; anglický, rumunský a bulharský král, kterého si pro jeho malou zavalitou postavu a zašpičatělý vous pamatuji nejlíp; říkalo se též, že někdy přijížděl kulhavý německý císař Vilém, ale na toho si nepamatuji. Střelci stáli na okraji velikého pole, na němž naše rodina během války sázela brambory. Pole hraničilo s řekou a po jeho třech zbývajících stranách vedla cesta a rostly vysoké vrby, černé a stříbrné topoly a jasany tohoto knížecího lesa. Knížecí les mě zasvětil do tajemného života lesa, třebas docela jiného než jsou lesy horské; dvakrát ročně se do něho pravidelně vylévala řeka, zaplavující nejen háje táhnoucí se až na jih k Dyji, ale i ohromnou pláň.

Tam jsou! Výstřel za výstřelem; salvy; ozvěna vracející kanonádu zpátky; bledý štiplavý kouř střelného prachu cítím až na své pozorovatelně; můj pes kýchá a kničí. Třepotání, klikatý, rovný let desítek, stovek těch nádherných ptáků, prchajících marně nízko nebo vysoko nad zemí a všemi směry k vysokým hustým podrostům, které je ukrývají. Ale z podrostů je ženou střelcům na mušku řady honců; jsou všude; všude, kde lze bažanty vyplašit, jako třeba z nekonečného pole, na kterém se rok co    {44}rok pěstuje malá kukuřice, cverglová turkyň, jak my děti říkáme, která se nesklízí, protože je jen pro bažanty. Na konci pole několik honců opatrně utíká do vysokých kopřiv, lopuchů a mračen komárů.

Na hony přijížděl císařský vídeňský dvůr, vedený zpravidla budoucím posledním císařem Karlem I. a jeho budoucí císařovnou Zitou, o které se povídalo, že je hotová vosa, všeobecně pro svou přísnost obávaná. O tom i o honech nám nejlepší obšírné zprávy přinášel jeden z četných hajných, Mrákava, který si vzal za ženu naši výbornou služku Anežku.

„Arcivévodkyně Zita vystřelí, jednou, dvakrát… pak mně podá hned prázdnou pušku, abych ji nabil… vezme cigaretu, kterou zatím zapálil lokaj… udělá dva tři tahy a odhodí cigaretu na stříbrný podnos, který drží další lokaj. Já sebou zatím musím mrsknout… už už natahuje netrpělivou ruku po nabité pušce… a puška jde nahoru a běda bažantovi, který neletí zrovna daleko.“

Arcivévodkyni jsem rád pozoroval; líbila se mně; nebál jsem se jí, vždyť jsem ji vídal v kapli sedět klečet, pod černou španělskou mantilou pohříženou za skleněnou stěnou balkonu v modlitbě.

Hluk kanonády; modrý kouř výstřelů; jeho barvy se v podzimním slunci mění; dutý zvuk padajících ptáků; šplíchnutí, jak padají do vody a jak za nimi skáčí do řeky poštěkávající psi. Za odstřelu zahynulo však také mnoho srnčího. Prázdné selské vozy s velikými košatinami, tyče napříč, čekají na okraji kukuřičného lánu pod hrází. Vozy se plní tisíci párů ptáků a koroptví; v košatinách leží mrtvá vysoká, krvácející dosud z hlav, ze kterých myslivci uťali kus lebky s parožím. Ty vyplazené, zakrvácené jazýčky mne dosud někdy pronásledují. Tratoliště krve; slyšel jsem Mrákavu, jak říkal jednou matce, že průměrně se zde za honu odstřeluje až třicet tisíc ptáků.

Po řezničině byla veliká hostina, načež se zabíječi rozjeli. Krajina se vrátila ke své práci, k svému nezdolnému životu, k nápravě vraždění. Tažní ptáci opět letěli směrem na jih; všechno žloutlo a rudlo; listí pršelo ve větru; z řídké mlhy se večer u řeky ozvalo bažantí volání, jemuž jsem se přiučil. Pak přišel krátký spánek zimy, jež    {45}jen tu a tam mezi lijáky přinášela sníh; ten stál sotva za řeč a ležel tak dva, tři dny. A brzo se nad vinohrady na svazích nad Svratkou vznesl růžový sníh kvetoucích mandlí, broskví a meruněk; holý knížecí les se oděl lehkou zelení. „Je to jako když se znova staví Řím po Neronově požáru,“ oznamoval pravidelně stejně jako já potěšený otec. Objevili se rybáři – malí rackové přilétající z Černého moře podél Dunaje a jeho moravských přítoků; následovali oráče, orající pole pohnojená povodní, a obrovské pluhy na panském, které na ocelových lanech navíjených na horizontální bubny po rovině táhly parní lokomobily. A po mžiknutí oka jsem na našem brambořišti pozoroval bažantí kuřátka, neuvěřitelnou rychlostí prchající obyčejným ustaraným kvočnám od houští k houští; tu nevděčnou kropenatou havěť vyseděly a ta jim nyní prchá na všechny strany. Jak směšné mi připadaly ty kvočny: ale v duchu jsem je často odprošoval, když podobná kuřátka, která jsem vyseděl z cizích vajec, se mi rozprchla neznámo kam. Už zase nastalo léto, přinášející první plody polí, zahrad a štěpnic; ochlazovali jsme se v řece za nekonečných horkých dnů, zatímco čas se pohyboval rychlostí plže po zemi pod nebem, kterým se švihali rorýsi a vlaštovky. Zlaté léto meruněk, švestek – karlátek, jak jsme říkali, malých srpnových hrušek, panenských jablíček, prvních bílých broskví; večer slunce pilo vodu v mračnech, ze kterých ne a ne sprchnout na vyprahlou žloutnoucí krajinu, z jejíchž polí se večer ozývalo volání bažantích kohoutů.

Žili jsme na jihovýchodním konci města. Poslední malé přízemní domky sousedů se dávno sžily s okolní přírodou, tak důkladně propracovávanou lidskou rukou. Náš dům, zvaný neznámo proč Srncova vila, otec najal skutečně od stavitele Srnce, který si jej postavil pro sebe, ale neznámo proč se do své vily–nevily nenastěhoval. Sousedé byli rolníci, ale byli mezi nimi také kameník, stolař, obuvník, sedlář a řemenář. Kus cesty ke kostelu byl na naší straně malý obchod, kam jsem chodil pro cukr, který se sekal z pětikilových homolí. Dál byla Losova hospoda, zároveň řeznictví a povoznictví. Losa vozil pravidelně otce na úřední cesty do vesnic jeho okresu na    {46}nesporná řízení. Naše ulice, zvaná Nosislavská, se končila pekařstvím s věčně planoucí pecí, která mi dala první představu o pekle; tam jsme nosili v slaměnkách každý týden tři pecny. A pak už přišlo nepravidelné náměstí, porostlé hrubou travou a vroubené mladými lipkami. Na dolním konci byl vysoký barokní kostel, stavba nijak zvláštní, stejně jako naše nová dvoupatrová škola docela nahoře za řadou lip.

Městečko jsem si příliš neuvědomoval; všechnu mou pozornost žádal náš dům a krajina za ním. Vzadu na svahu jsme měli velikou zahradu, vlastně políčko a meruňkový sad. To byl začátek polí pilně obdělávané krajiny nízkých kopců, které mi pokaždé, když jedu z Říma vlakem k Civitavecchii, připomíná pahorkatina na pravé straně trati. Naše kopce ve mně budily úctu, protože se zdvihaly přímo z roviny, kde všechno bylo vodorovné a vymykalo se každému měřítku, které jsem znal. Svahy pokrýval zbytek kučeravých vinohradů, většinou nedávno zničených filoxerou a perenosporou, která však nepostihla ovocné stromoví jako meruňky, karlátky, trnky, švestky, mandle, durancie, ryngle, špendlíky a bosenské blumy, kterým se říkalo kobeláře. A vzhůru se táhly úzké pruhy lucerky, ligrusu a zeleniny, ve kterých dosud čněly staré ořechy oděné ve své jasné světlé kůře, tak laskavé k chodidlům. Byla to taková renesanční krajina. A to celé se svažovalo k Svratce. Rajská učebna, též poesie, psané ovšem později, jak se o tom zmiňuji například v básni První líheň:

V navečerní kukani

vrže pružné proutí světla.

Ač chladno je, jsou vejce teplá,

a mžurky kvočen ochraňují klubání.

Než vylíhne se tma, tu blány netopýří

naparfumuje olej měsíce

a mladá háďata zlehýnka syčíce

rozvíří ráno pampelišek pýří.

Na schodech atmosféry vadne snítka světla,

vzduch polétá jak pentle misálů

a vejce v hnízdech křídly mistrálu

zvučí jak šalmaj, šalmaj teplá.

{47}No nechť: o mistrálu jsem se jen dočetl z knížek. Ta krajina byla také výborné hřiště, kde jsem se naučil, často s bolestí, mnoha základním lekcím, které nabízely stromy, obdělávání polí, zapřahání koní, pasení hus, chytání vran, používání nože a zvětšovacího skla při rozžíhání ohně, provázku při výrobě stříkaček a jiných hraček. Učili ptáci, zvířata, hmyz a ovšem lidé pracující venku v přírodě.

Doba a obsah prostoru, v němž jsem žil a v němž se otužovaly mé přerychle rostoucí údy, často zakrvácené a bolestivé, předcházely, počítáno podle kalendáře, o tři roky první světovou válku; pak jsem tam strávil ještě všechna válečná léta. Pak padla habsburská říše a proběhly první roky první Československé republiky, vyhlášené horečně 29. října 1918, tedy o den později než v Praze. Dva roky poté byl otec opět přeložen, tentokrát na vlastní žádost. Zdrcen, stěhoval jsem se s rodinou do Brna, protože jsem musel do gymnasia. Otec byl nakrátko trestním soudcem, ale brzo byl jmenován radou vrchního soudu.

Pro mě ta doba v Židlochovicích, se všemi zkušenostmi, které jsem tam získal, neznamenala nic méně než věčnost. Čas trval; neplynul; nebyl to čas, který pomíjí. Byl to nádherný a nekonečně dlouho trvající sklonek všeho, co v tom koutě venkovské Moravy bývalo před válkou. Dnes je všechno veliké, topí se v mnohosti, je bezvýrazné a těžko pochopitelné. Tehdy bylo všechno jasné, malé a trvanlivé; máloco se měnilo, stejně jako počet obchodů, kterých bylo méně než deset; lékařů, jichž bylo méně než dva; učitelů, jichž bylo méně než tři plus nádherná učitelka, objevivší se ve chvíli, kdy jí bylo třeba, neboť mi bylo souzeno stát se jejím zhýčkaným miláčkem. Železářství jsme měli dvě; řemeslníků, jen kolik bylo třeba: jednoho kováře, asi dva zámečníky, dva holiče, jednoho lékárníka, několik zedníků, jednoho výrobce klobouků, několik švadlen, jednoho notáře a stolaře, který dělal také rakve. V městečku bydlilo několik dělníků, pracujících v cukrovaru; zaměstnanci velkostatku, který    {48}patřil k zámku, stejně jako nečetní úředníci, zemědělští dělníci, skotáci a hajní. Chování lidí vycházelo z místního starého mravního zákoníku, často projevovaného písní; pro umrkanou sentimentalitu v něm nebylo místa – a z vlažné verze katolické víry, která bez nejmenších rozpaků dovolovala ročně slavit památku hrdinů, jako byli Jan Hus nebo Jan Amos Komenský. Nikdy jsem neslyšel, že by náš farář, přísný duchovní s krátkým ježkem, proti těmto oslavám něco namítal. Námitky míval proti mému chování, poprvé je vyjádřil třemi nesrozumitelnými slovy: Et tu Brute. Ale protože šlo o poklesky menší než vražda, brzo mi bylo odpuštěno a vůbec to neovlivňovalo přívětivost našeho růžového přitloustlého kaplana, jehož jméno Hrůza mu naprosto nesedělo. Oba duchovní pastýři nám dětem z kazatelny sotva kdy mluvili o pekle, třebas zdůrazňovali nutnost pokání a lítosti; ale hlavně to byla nekonečná láska Boží a milosrdenství, povzbuzované božskou Přímluvkyní, milosrdnou Bohorodičkou. Pannu Marii jsem poznal jako sošku, ale její podoba mně nejmilejší byla na jedné naší kostelní vlajce. Tam Bohorodička, vyvedená v olejových barvách, s Ježíškem na levé paži, stála na srpku měsíce, jak se sluší a patří, a v pravé sevřené pěsti třímala cosi, z čeho sršely krátké blesky. Její tvář byla krásná a něžně nabádající k dobrotě. Toto nabádání však docela nezamezovalo hádkám a bitkám v Losově hospodě, ani mnohem řidším vraždám ze žárlivosti nebo zoufalství; těhotné děvče se utopilo stejně jako nemluvně, které milencem opuštěná matka svěřila kolébce vln řeky. Byly to starobylé situace, stejně jako mnoho dalších v životě popisovaném a vysvětlovaném slovy písní, oněch důležitých částí nepsaného mravního zákoníku.

Jako ostatní, i já jsem důsledně a trvale kradl v štěpnicích a vinohradech, obzvlášť první ovoce. Běhal jsem bos od nejčasnějšího jara do deštivého podzimu. Prožíval jsem hlavně tragédie a násilnosti, jako byly přestřelky mezi hajnými a pytláky v knížecím lese, ale ještě více pohled na četníky vedoucí v želízkách vraha ošálené a těhotné    {49}milenky. Mrákavu, jehož jsme všichni milovali, přinesli jednoho dne plačící Anežce skoro vykrváceného; pytlák mu vpálil zblízka sekané hrubé broky, kterými jemu podobní stříleli vysokou. Anežka uložila muže do postele pod ohromné modře a červeně pruhované duchny; my děti jsme jej pak vetchého, propadlého do sebe a bledého chodili pravidelně navštěvovat. Mrákava se jakžtakž uzdravil; vrátil se do nesnadné služby, ale už to nebyl ten bujarý silák. Souchotiny, které napadly jeho rozstřílené plíce, po několik let oddaloval les – soucitný les, jak jsem si představoval.

Lidské vztahy byly prosté; místní průmysl stál sotva za řeč, stejně jako těch pár dělníků velkostatku, cukrovaru, octárny, pily a cihelny, která pracovala, jen když bylo cihel třeba. Sval člověka a dobytčete byly zdroji síly, ale velice rychle je začala nahrazovat síla páry, syčící nad střechami cukrovaru, stoupající z lokomotiv, řítících se přes pláň k daleké Vídni nebo ještě vzdálenější Varšavě.

Automobil se začal objevovat, obdivován nadšeně jako cosi zázračného, jako dobro samo. Pověsti o nové Einsteinově teorii relativity, o objevech Minkowského a Rutherforda, jak rozštěpovat atom, do časoprostoru mého dětství nepronikly. Ale o Darwinovi jsem slyšel, stejně jako o Sigmundu Freudovi; o něm hlavně proto, že se narodil v nedalekém Příboru, také rodišti mého mladšího bratra, místě, které bylo po staletí důležité pro vývoj židovského mysticismu. Teď žil Freud ve Vídni, kam plynula inteligentní smetánka země, a kam také můj otec šel na universitu. Tu a tam se něco slyšelo o Velké francouzské revoluci, jejích heslech – Liberté, Égalité, Fraternité, stejně jako o komunardech, syndikalistech a utopistech; řeči o nich mi působily husí kůži. Byl to věk králů, sedláctva, jeho staré kultury, součásti vyspělé a živoucí kultury střední Evropy. Všude v Evropě, včetně jejího středu, rychle rostlo bohatství, provázené svým stínem, růstem chudoby a brlohů, spojeným s duchovní krisí a novými druhy nepokojů. I tak ovšem: Evropa byla mocná. Byla středem lidské civilizace a kultury; její společenská stavba se zdála překonat věky; konec konců je nezbytná a v celku snesitelná. Společenské vrstvy ani    {50}zdaleka nedělily nepřekonatelné zdi. Sedláci, řemeslníci a dělníci posílali, jak se jim zdálo vhodné po poradě s místním knězem, své synky do středních škol a na university, aby jednoho dne měli jejich potomci lepší život. Česká inteligence té doby měla přirozená pojítka se základnou společenské pyramidy. Evropa byla mocná. Její duch tvořivosti, myšlení a zkoumání neznal mezí; řítila se bez zvláštních zábran a pochybností vpřed; příliš málo si vědoma cest, po nichž se hnala k cílům většinou mlhavým, zavírajíc oči nad ničením, které provázelo její rozmach. Její radikální racionalismus a optimismus na mnoha místech rychle chátraly; pocity zbloudění, odcizení, zoufalství jedinců a celých společenských skupin už zdvihaly děsivé hlavy. A přece, přes všechny nejistoty byla Evropa místem, kde pod různými monarchickými a republikánskými vinětami osobní svoboda přetrvávala v bezprostředním sousedství totalitních pouček.

V naší části světa nikomu nepřišlo na mysl, že by nesnáze jeho osobního života mohla řešit společnost, která by mu také mohla poskytnout naplnění. Toto přesvědčení však nevylučovalo živý zájem o veřejný život ani účast na něm, nevylučovalo soucit s chudými. Ruka státu byla daleko; proto neutlačovala, zatímco ruka církve byla milosrdná. Politické strany? O těch jsem doma sotva kdy slyšel, třeba slova staročech a mladočech jsem znal, aniž jsem si přál jim rozumět. Tak vypadal poměrně klidný povrch poměrů, pod nímž přesto rychle hynuly dosud skálopevné víry. Evropou obcházela rozličná strašidla; nabývala na síle i přes záblesky světla, které vydávalo myšlení filosofů a vědců – Schopenhauera, Nietzscheho, Bergsona, ale i Freuda a Junga. Každodenní skutečnost nabývala na ponurosti, kterou vystihl Max Ernst svými lesy, Magritte balvany zavěšenými nad spáčem, Marcel Duchamp svou Nevěstou. Marinetti vyhlásil Futuristický manifest, Malevič v Rusku hlásal suprematismus, rozpad souvislostí postihoval kubismus. Zatímco Malevič vykřikoval „Smrt civilizace nastala“, na opačném konci Evropy Duchamp dovozoval: „Budoucí příbytek umělcův a spisovatelův jsou katakomby.“ Husté lesy nových věr, filosofií, literárních směrů a politických doktrin později    {51}nezapomenutelně zachycené Maxem Ernstem, bujely. A přece v té době císař František Josef, dotázán, v čem vidí svou první povinnost, odpovídá: „Chránit mé národy před mou vládou.“ Tak či onak svět mravního optimismu 19. století umíral. U jeho lože stály – s odstupem, jistou lítostí, i s bezuzdnou nenávistí postavy tragického pesimismu, nihilisté Dostojevského. Když jsem poprvé slyšel z otcových úst slovo nihilista, poděsilo mne, třebas jsem jen matně tušil, co asi to NIC nihilistů může znamenat.

V literatuře, kterou otec sledoval s vřelým zájmem – sám psal básně a povídky – byly česká varianta symbolismu a dekadence znameními, že realismus není tak bezpečný, jak se zdálo; v něm, stejně jako v naturalismu a parnasismu, se pojednou klikatily nebezpečné trhliny, usnadňující bořivou činnost mladých umělců. Z francouzských romanopisců se teď četli spíše Flaubert a Maupassant než Balzac nebo Zola; Rusové Tolstoj a Turgeněv dosud byli milováni, avšak četl se spíše Dostojevskij. Byli čteni Ibsen, Hamsun a Hugo, ale vášnivý zájem se soustřeďoval hlavně na Romaina Rollanda, Baudelaira, Verlaina a Valéryho. Okna byla dokořán. Jimi proudil pyl mnoha vlivů, přicházejících z každého kouta Evropy, dokonce i Asie. Toto duchovní oplodňování často vedlo k bizarním výsledkům, do kterých se mísily domácí prvky kultury rakouské říše. Nikdo nemluvil o svobodě: svoboda byla plně žita – umělecká i jiná. Umělecká tvorba, dík malým nákladům potřebným na provoz divadel a na publikování, se mohla snadně představovat živému zájmu veřejnosti a divoké kritice. Ale všude bylo možné postihnout, třebas nečetné, záchvěvy strachu i zoufalství, dosud němé, připomínající neslyšitelné blesky vzdálené bouře. I otec, věnující se pilně, plně a šťastně svému milovanému povolání soudce, knihám a rodině, tu a tam propadal při podívané na ty němé vzdálené blesky panice. Bouře byla dosud za sedmerou horou a sedmerým mořem. V neuvěřitelně krátkém čase však urazila obrovské vzdálenosti, letíc k nám.

{52}Vyběhl jsem předními dveřmi do horkého slunného dne. Seskákal jsem po několika schodech do úzké přední zahrádky. Stanul jsem. Všechno kolem mi připadalo načisto nové; docela neznámý svět. Rostliny v Konici, odkud jsem v noci přijel, byly zelené. Zeleň musí být všude, říkala mi má dosavadní zkušenost; a všechno musí být jak v Konici; proudící voda i voda ve studni musí být studená. Žasl jsem, jak jsem se mýlil; to mě rozčililo natolik, že jsem měl na chvíli černo před očima. Nechápal jsem, jaká mýlka to byla, že vše a všude musí být stejné. Cítil jsem se pojednou ohrožen; ztracen, ale zároveň hluboce vzrušen. Veliká část mého starého světa se vypařila; užuž jsem ji neslyšel, neviděl; docela nová skutečnost se mi rázem vnutila s takovou silou, že jsem jí nebyl schopen odolat. Vázl jsem v prázdnu; poděšen, byl jsem zároveň šťasten.

Ty trsy rostoucí spoře na písčitém chodníku mezi záhony… to že je tráva? Hleděl jsem na ten suchopár, všecko bylo krátké a křehké. Půda, mnohem teplejší pod nohama, byla však příjemná. Poklekl jsem u jakýchsi květin; většinou byly zvadlé; vedle polštářek světlezelených lístků, jež vypadaly živé; na dotek byly ostré; škrábaly. Pohlédl jsem na prsty překvapen, jak silně a příjemně voněly. Nevěděl jsem, že jsem se dotkl tymiánu. Kráčel jsem dál: jas a horko mého rodného jihu, který jsem opustil dřív, než jsem se do něho vžil, mi působily potěšení. Nevěděl jsem, kam hledět nejprve. Nade mnou se táhlo šedivé průčelí domu; řada vysokých oken v zelených oprýskaných rámech. Přes husté, silné drátěné pletivo plotu jsem viděl silnici a za ní několik domů; přízemních, s obvyklými dřevěnými vraty. Bože, ale ten dům naproti; jak byl vysoký; vyšší než stařečkův kyjovský dům; tolik jiný! Byl zdobený od země až pod krov; rámy oken na prvním poschodí měl fialové, tmavočervené na přízemí. Mezi okny až pod střechu se kroutily zvláštní zkamenělé různobarevné rostliny. Později mi řekli, že dům byl postaven ve slohu secese. Vlevo měl dům širokou železnou bránu; její horní částí bylo vidět skrze stejné drátěné pletivo, jako bylo to, které oddělovalo naši zahrádku od cesty. Teď jsem stál na konci zahrady u nepochopitelného    {53}keře; listí neměl, jen jakési třásně a spoustu bleděfialové srsti. Matčina sestra, teta Joži, jež přijela z Prahy pomáhat matce dát dům do provozu, řekla, že to je tamaryšek. Stál jsem vedle, drže se prsty drátěného pletiva. Za ním bylo otevřené, suchou travou porostlé prostranství; dál se půda zdvihala a mizela za domem. Silnice za příkopem byla prázdná. Bylo jí vidět jen kus, protože zabíhala vlevo za vysoký hliněný břeh.

U něho, kde se půda zdvihala, stál bez hnutí divný muž na vysokém podstavci; dosud nikdy jsem neviděl sochu. Zíral jsem v úžasu na toho nehybného šedého obra, který byl jistě z pohádky. Začal jsem rozeznávat jeho neuvěřitelné šaty; pak něco ještě neuvěřitelnějšího, co měl na hlavě. Muž měl na sobě tričko, skoro jako moje. Ale já jsem neměl pod pasem nic podobného, totiž krátkou sukničku, udělanou z pásků; něco jako široké nařezané řemeny. Copak je možné, že dospělý nosí sukni? Já jsem byl mnohem menší, ale myslil jsem si, že na sukničku jsem už příliš veliký. Měl jsem na sobě krátké kalhoty z režného plátna. A u pasu tomu člověku visel obrovský nůž. To je meč, vysvětlil mi odpoledne otec na naší první procházce směrem ke hřbitovu. Otec mi také řekl, že to je socha sv. Floriána, patrona hasičů; to, co měl svatý na hlavě, byla přilba a svatý právě hasil oheň. Na to jsem přišel sám. Svatý držel v pravé ruce puténku… z té viselo cosi jako chrstanec vody na plameny, které byly jako ta voda vzhůru nohama. A oheň stál na střeše malého domku.

„Nač jsou sochy, tatínku?“

„Abychom viděli, jak svatí vypadají.“

„Tož proč se svatý neukáže sám?“

„Nemůže. Je přece neviditelný… a mimo to bydlí v nebi, ne na zemi.“

„Ano,“ jen jsem vzdech. Matka mě přece o neviditelných věcech už poučila.

„Ale proč se svatý dělá, aby ho bylo vidět?“

„Protože my chceme neviditelné vidět.“

„Ano… to je pěkné… ale kdo dělá, aby ho bylo vidět?“

„Sochař… to je umělec,“ řekl otec. „Takže tady vidíš umění. Pohádky znáš, pravda. A pohádka je také    {54}umění. Taková socha, udělaná ze slov. A ty také není vidět, jen slyšet. Takže slova dělají neviditelné slyšitelným… je to tak trochu, jako když maminka hraje na piano. Ona dělá zas jiné věci slyšitelnými.“

„Takže je moc a moc neviditelného… a umění dělá, že je to pak vidět… teda slyšet,“ řekl jsem docela u konce.

„Také naše obrazy,“ usmál se otec, „takže teď víš, co je umění.“

„… a když s Anežkou zpíváme,“ řekl jsem nadšeně, „to taky děláme, že neviditelné je vidět…“

„… slyšet,“ řekl otec. „Ale teď poslouchej.“

Zastavil se a výraz jeho tváře se naprosto změnil. Začal říkat divná slova… ne, že jsem všechna znal; a ta cinkala jako zvonky, jako otcovy hodiny, kterých měl na zdech spoustu; šeptala jako vzduch v listí a dělala ššš… hrrr… no všechny nemožné a možné zvuky. Poslouchal jsem unešen daleko víc než pohledem na sochu. Slova působila, že jsem všechno viděl.

Nuž Aurelie, viděl jsi můj palác,

viděls zeď vysokou,

již šumot vln, zpěv ptáků přelétá…

Po chvíli otec zmlkl. Viděl jsem, že i on je hluboce pohnut; to nebylo nic proti mému nadšení; po zádech mi běhal mráz.

„Tatínku, to je krása…“

„To je umění básnické… nejvyšší ze všech umění.“

„To chci taky dělat,“ vyhrkl jsem.

„Možná že budeš. Kdo ví?“

Ale v tu chvíli můj pohled přivábil další zázrak. Silnice za sochou mizela v zeleném tunelu ořechové aleje. A mezi jejich stříbřitými kmeny vpravo, dole, bylo vidět oslňující stříbrnou čáru: řeka; a za ní hráz a na hrázi dlouhé procesí vysokých topolů, třesoucích se v tetelení horkého vzduchu. V dálce, na konci topolů vysoký les… hlubina krajiny… mezi dalekým lesem a tím divným domem naproti všechno mizelo v žlutavé, pak modravé rovině. Tam už nebylo vidět jediného stromu ani domu; bylo to jenom prosté prchání do dálky; a napříč, na samém konci, asi sto kilometrů daleko, řekl otec, Pavlovské    {55}vrchy. Pálava; ty tři kopce připomínaly kočku ležící na břiše: první kopec, hlava, příkrý a nejmenší; od něho stoupala křivka kočičích zad, velice dlouhých a klesajících do docela nízkého, plochého pahorku, tratícího se v rovině zrovna jako kočičí ocas. Ty modravé vršky, Pálavu, v tom světelném prostoru, jsem si rázem zamiloval. Legie římského císaře Marca Aurelia, chránícího zde římskou limes, hranici říše, přemýšlejícího o lidském údělu, tam a ve Vindoboně, měly na svazích Pálavy stálý tábor. To bylo důležité postavení, zdvihající se nad jihomoravskou plání a severní Panonií. A dlouho předtím, než tam přiletěli orli legií bránit hranici před barbary, tam tábořívali lovci mamutů nad řekou, které zas později Keltové dali jméno Dyje, což je stejné jako řeka Dyfrdwy ve velšských horách. Ti lovci pozdní doby kamenné dělali malé sošky Velké Matky z rozemleté kosti a jílu. A jednoho dne, v nepředstavitelné budoucnosti, jsem se vrátil do Věstonic, do mlýna, který kdysi naše rodina na matčině straně vlastnila; tam jsem měl mít nakrátko vinohrad. Vedle něho se našly cihly s razítkem LEGIO XXII, ale na konci vinohradu, v hliništi nad řekou měl slavný archeolog, profesor Absolon, najít několik malých sošek Velké Matky, známé pak ve světě jako Věstonická venuše.

V té chvíli však jsem se upínal k dalekému pohledu jako vosa, sající šťávu z přezrálé mirabely; strava to byla dobrá a silná, dodnes mne udržuje.

PRVNÍ PŘÁTELÉ

Švihl jsem rukou, abych odehnal vosu, kroužící kolem mne s hlasitým bzukotem; opět a opět útočila. Rozběhl jsem se doprostřed zahrady ke kruhovému bazénu, abych jí unikl; žádná škoda: bazén jsem si chtěl tak jak tak prozkoumat. Klesl jsem na břicho na široký, plochý okraj z betonu. Několik modrásků přeletělo. Bazén byl skoro plný vody, spustil jsem paži do vlažné vody. Byla kalná, načisto jiná než voda, kterou jsem dosud znal, jiná než voda ve studni uprostřed dvora, který jsme opustili jen den a noc předtím. Ocelový lesk vody v hlubině studny    {56}jsem měl před očima; ale jen na chvilku; pach vody, kterou jsem pomalu pravou paží vesloval, mi vidinu zkalil. To mne rozhněvalo, a já jsem se snažil vybavit si známé, teď neviditelné. Nedařilo se mi to; v krku mi cosi zalehlo; dal jsem se do pláče. Ale skoro ve stejném okamžiku jsem zapomněl na vidinu a škrcení v hrdle: přímo pod mou tváří, skloněnou nad vodou, v hnědé hlubině se tvořil velký černý předmět; stoupal rychle ke mně; teď z něho vypučely dvoje zadní dlouhé nohy, veslovaly a věc stoupala k hladině, na niž ještě padaly mé slzy. Stoupal ke mně ohromný vodomil. Cože? Copak brouci žijí ve vodě? Zastavil jsem pohyb paže, napjal ji; zdálo se mi, že mám teď brouka přímo u dlaně; chňapl jsem po něm; chytil jsem jej? Kdepak; zůstala jen bolest ve svalech paže, které voda kladla takový odpor. Vodomil pode mnou zmizel jako blesk. Tož ale počkej, vykřikl jsem, však já tě dostanu! Rozezlen, nevěda, co si počít, jsem pomalu pohyboval paží v temné vodě. Voda se začala pohybovat; pomalu začínala kroužit. Vlnky mi házely do očí tříšť zrcadlového slunce. Kroužící voda přinášela procesí klenotů světla a špíny; několik utopených zlatohlávků, jiní brouci různé velikosti a vzhledu, v hlubině kroužila vosa, trosky hnědých a bílých motýlů, šeredná nafouklá myš; samí utopenci.

Vyskočil jsem; rozběhl jsem se po široké betonové obrubě bazénu; kolikrát jej oběhnu, než přejede vůz, který se objevil na silnici? Rychle… šestkrát… sedmkrát… devětkrát? A najednou jsem si byl vědom, že v té smrduté břečce zoufale hmatám po něčem, čeho bych se zachytil. Než jsem se mohl opravdu zděsit, levička, kterou jsem bušil kolem sebe, mi padla do otvoru ve zdi bazénu. Chytil jsem se pevně oběma rukama čtverhranného otvoru, kterým do bazénu stékala dešťová voda. Teď jsem věděl, že se neutopím jako ti brouci a myš, takže jsem měl dost času hledat nohama na zdi bazénu spáru, která by mi pomohla z vody. Nic; zeď byla hladká a slizká. Začal jsem bědovat. Okno nade mnou se otevřelo a v něm zděšená tvář tety Joži.

„Drž se pevně, nešťastné dítě… počkej chvilku… mu už…“ křikla teta a okamžitě zmizela; ale už vybíhala ze dveří a naše nová služka Anežka za ní. Pomohly mně na    {57}horký písek; vysvlékly mě; bědovaly nade mnou; umyly mě; vymyly mi pečlivě vlasy, sahající mi na ramena; peskovaly mě; oblékly mě do suchého. Slíbil jsem všechno, oč jsem byl přísně a důtklivě žádán; zároveň jsem potají zjistil, jak užitečné je vzlykat, ačkoli mi do pláče vůbec nebylo. Konečně mě pustily. Byl jsem zpátky v zahradě; obešel jsem bazén, s opovržením obrácen k němu zády. Zavěsil jsem se na drátěné pletivo plotu. Za silnicí na drátěném pletivu brány toho ohavného domu visel malý chlapec.

„Chlapečku, poď si se mnó hrát!“ volal.

Zacloumal jsem drátem plotu; vykřikl jsem: „Šak du!“

Vyběhl jsem ze zahrady, dolů po několika schodech, vedoucích na cestu přes travnaté prostranství; skočil jsem přes příkop do horkého prachu silnice; stanul jsem před železnou branou: Vláďa dosud visel na drátěném pletivu, chlapec tak veliký jako já, dobrý přítel na řadu let. Zubil se rozpačitě.

Byl jsem bez sebe radostí, že si někdo chce se mnou hrát. Usmíval jsem se v rozpacích; když jsem si všiml, jak Vláďa mluví, jen tak tak že jsem se nerozesmál. Ne že bych nebyl rozuměl skoro všemu, co říkal… a Vláďova maminka mluvila ještě divněji. Byla to tmavá, neupravená žena, která se vynořila ze dveří, když Vláďa a já, držíce se za ruce, tonoucí v rozpacích, červenající se blažeností, jsme kráčeli po širokém vjezdu, po jehož stranách byly ohromné balvany a kamenné desky. Rozčílilo mě, že nemohu hned prozkoumávat to divné místo, kameny a mezery za nimi; ta paní mě zastavila a mluvila na mne. A jak se má maminka; proč mám mokré vlasy? Zasypávala mě otázkami, které jsem jen z části chápal, naslouchaje v úžasu tomu, jak mluvila; prozpěvovala; nemluvila; rozmazávala a kroutila slova nahoru dolů. A aby mé zoufalství dosáhlo vrcholu, ze dveří vyskočilo děvčátko, menší než Vláďa; červenalo se, zubilo, drobně se smálo a hned zmizelo té paní za zády. To byla Vláďova sestra Miluška, děvčátko vždy dobré mysli, poslušné, ochotné běhat pro to, co jsme potřebovali; stvoření, jemuž jsem poprvé prohlížel, co má pod sukničkou. Ale zatím paní kladla otázky; já jsem tu a tam vyhrkl    {58}odpověď, když jsem porozuměl; když jsem věděl, co říci a když jsem byl ochoten odpovídat. Miluška se zeptala na něco; chystal jsem se odpovědět, ale už jsem se musel obrátit, protože někdo zezadu přicházel v těžkých botách přes skřípějící písek. Hubený muž, skoro od hlavy k patě bílý prachem, včetně rukou, tváře, brejlí a kožených kamaší nad botami: Vláďův otec se přiblížil, vzal mě za ruku a potřásl jí. Tím se mi velice ulevilo; teď jsem byl schopen naslouchat i jeho řeči. Také on prozpěvoval, zrovna jako jeho žena. Od tety Joži jsem se večer dozvěděl, že mluví nějakým českým dialektem. Ona to znala; byla provdaná v Praze. Hrozná řeč, zařekl jsem se; vždyť jsem byl zvyklý jenom na jasný dialekt rodného Kyjova, kterým se u nás mluvilo.

Celé odpoledne jsme si v Vláďou hráli na krátkém příkrém svahu za domem. Po svahu dolů vedla malá betonová serpentina; cesta musí být tvrdá, řekl Vláďa, aby bylo možné po ní dopravovat ohromné balvany, veliké desky, vyleštěné jako zrcadlo, hrubé kusy šedivého kamene, veliké šedé a bílé kříže se zlatým ukřižovaným Kristem a dlouhé kamenné trámy.

„Nač jsou ty?“ ptal jsem se Vládi.

„Tatínek z nich staví na hřbitovech hroby a hrobky,“ pyšnil se Vláďa.

V první zátočině serpentiny pod domem byla rozsáhlá dílna. Vláďův otec mě vzal dovnitř; zastavili jsme se u silného muže, který tahal tam a zpátky veliký dřevěný rám, zavěšený na dráty natažené na stropě. Spodní příčku rámu tvořil dlouhý pás tlustého plechu. Muž tahal za rám a plechová příčka se pohybovala hlubokým řezem v ohromném bílém a žlutavém balvanu; pomalu klesala hlouběji a hlouběji.

„To je mramor z Carrary… z Itálie,“ řekl Vláďův otec, „tady si ho nařežeme, jak to potřebujeme. Ta pila, jak vidíš, nemá zuby, ale zuby jsou železné piliny v řezu.“

Pila v balvanu hlomozila a skřípěla; když muž táhl k sobě, železo bralo s sebou mokré šedivé bláto a železné piliny. Neschopen slova jsem pozoroval zázrak; muži, který řezal balvan, to zřejmě lichotilo. Zastavil pilu; shrnul kopeček železných pilin u řezu a hodil je do    {59}řezu docela nahoru, kde kapala z láhve, zavěšené pod stropem, na řez voda a brala piliny zvolna dolů, jako pohyblivé zuby.

Tolik všelijakých mramorů! Tolik barev! Některé kusy byly hrubé, jiné, opracované, se leskly. Vláďův otec se už před chvílí vrátil k dřevěnému podstavci u okna. Teprve teď jsem si uvědomil, že tam pracuje na dlouhém kusu bílého mramoru; v pravé ruce držel dřevěnou palici, kterou jemně tloukl na dláto, které držel v levici. Ostrý konec dláta okusoval andělovi tvář, stoupaje od čelisti k přivřenému kamennému oku. Najednou andělovi z oka vyletěla jiskra: anděl hledí na mne, věděl jsem. Stiskl jsem rty; nesmějí nikomu prozradit, že se dorozumívám s andělem; ani Anežce.

Vláďova sestra Miluška se stala trvalou společnicí našich her, točících se kolem našich domů. Čtvrtou ve skupině byla Věra ze sousedství. Ale vedle toho jsem si často hrával tajně sám. Jedna hra byla na cestovatele: cestoval jsem sám, protože nikdo, ani Vláďa, nesmí být vystaven tolika nebezpečím, na něž cestovatel cestou naráží. I když některá byla předvídána, byl jsem šťasten, že cestuji sám samotný, přes širé pole pod silnicí, klesající zvolna k řece, nebo zas na ostřejším svahu nad silnicí, kde byla spousta zmol, klikatých úzkých roklí, kde rostl sladký kořen stromu, od obyčejného akátu skoro nerozeznatelného. Sladké dřevo ušlo, ale po chvíli dělalo člověku nepříjemné sliny. Pak vinohrady a štěpnice; mladé i starobylé ořechy, mandlovníky, meruňky, marhule, jak se říkalo, malé křovinky na nízkých stromech, tedy višně a výtečné bílé broskve, které zrály dříve než hrozny. A když toto ovoce bylo sčesáno, když už bylo po pozdních hruškách, po srážení ořechů, přišly na řadu mišpule; ale ty se musely dát uležet, jíst se za čerstva nedaly.

Nejkrásnější část krajiny nad řekou Svratkou a silnicí tvořil dokonalý malý amfiteátr. Byl nad zátočinou Svratky, zvanou Hák. Tam, představoval jsem si, loupežníci přepadají muže, vracející se z trhu, kde prodali dobytek, s opasky plnými stříbra; tam je lotři přepadnou, zabijí a mrtvé naháží do řeky. Táhlé, nízké hřbety nad silnicí k ní spadaly; a do svahu se v zákrutech vinula    {60}neviditelná cesta, kterou tam vyjezdily selské vozy a vymlely deště. Dlouhé dny jsem tak osaměle cestoval; byly to vzdálenosti jen několika kilometrů mezi všemi těmi divy, včetně rozpadlé cihelny, kde v ohromných nádržích žili potápníci a vodomilové. Zakrátko byl mým společníkem můj malý foxteriér Bojek, později bratr Jiří, o tři roky mladší. S Jiřím jsme se měli velice rádi; je pro mě nezapomenutelný, třebas jsem jej od roku 1938 neviděl. Jiří uměl od malička utíkat mnohem, mnohem rychleji než já; dovedl také milionkrát líp házet a trefovat se kamením; bezpečně zasáhl nepřítele, kluka ze sousední Nosislavy; bezpečně srazil z vrcholu ořechu plod, na který se při klácení nedostali. Starší bratr Karel s námi nikdy nebyl. Nedovedu říci, proč vlastně. Vím jen, že si rád hrál na vzorného chlapce a nad Jiřího a mne se vytahoval.

Věra byla směšné, neúnavné děvče. Miluška byla světlovlasá, Věra měla vlasy černé. Věra mluvila rychle místním dialektem; byla divoška nezdolné odvahy. Miluška byla mírná a při lezení na strom byla nemožná. Věra lozila s nadšením, alespoň někdy, přestože měla levou nohu tenkou, zakřivenou v koši ocelových pásků, vystupujících od čepu na spodu vysoké černé boty, kterou si nikdy nezouvala, až nahoru ke stehnu. Její pravá noha byla silná a vždy bosá. Miluška, stejně jako Věra, si s námi nadšeně hrávaly na tatínka a maminku. Později se k nám přidali další chlapci a děvčata; nebylo jich moc, protože na našem konci nebylo mnoho dětí. Hrávala si s námi i Karolína, která nás ale nějak divně rozčilovala; byla větší než my všichni, tmavší, mezi stehny jí už rostly tmavé chloupky. To jsme věděli a také to, že se chová docela jinak, protahuje se rozkošnicky při našich nemotorných milostných hrách.

Z kluků si pamatuji na Dorka, stolařova syna. Byl závistivý, rozbrečený; ani ho nenapadlo sdílet s námi nebezpečí při lítých utkáních s kluky, kteří chodili naším koncem domů do Nosislavi a kterým jsme po židlochovsku říkali Sesláci. Dorka jsem též podezíral, a to oprávněně, že prozrazuje naše tajemství. Takže často s ostatními jsem si nemohl pomoci: bili jsme ho. Ale po jedné, dvou ranách začal Dorek výt a kvičet, což kluka nebylo hodné; nechali jsme ho utéci.

{61}VÝZKUMY

Srncovu vilu dělila podél její osy ve dví dlouhá, tmavá, vždy studená chodba. Z ní jedny dveře vpravo vedly do dvou předních místností, vždy teplých, neboť jejich okna vedla k jihu; z okna zadní místnosti, ložnice, bylo vidět dokonce i Pálavu. Na konci studeného prostoru tmy se dveře otvíraly do dvou skvostných pokojů, veliké jídelny s oknem na jih, zařízené prostým a krásným mahagonovým nábytkem, který dal stařeček udělat ve Vídni pro dceru Marii, mou matku, když ji vdával. Druhý pokoj byl salonek. V něm byl jednoduchý, bíle natřený nábytek, který olejovými barvami krásně pomalovaly květy a hrozny klasického kyjovského vyšívání dvě sestry, matka a její mladší sestra Joži. Mezi dveřmi byl veliký závěs z jemného režného plátna, vyšívaný bílým, světle žlutým a modrým vzorem, abstrakcí pávů. Na podlahách obou pokojů byly perské koberce delikátních barev a v salonku matčino piano. Na zdech otcovy obrazy, díla nejlepších moravských malířů, hlavně Úprky, Frolky a Cyrile Mandela. Za Úprkovu lanžhotskou Jízdu králů nabídl počátkem dvacátých let jeden americký Čech otci milion tehdejších korun; otec ale nabídku se souhlasem rodiny rozhodně odmítl, třebas si rodina, žijící nyní v Brně na velice malém platu, který republika přiřkla soudcům, nemohla dovolit maso každý den v týdnu. Obraz dosud visí v bytě sestřině. V salonku pod skvostnou Úprkovou Veličankou, věšící v sadě prádlo a Frolkovým starcem kolíbajícím dítě, stála matčina malovaná truhla s vzorem skvostných chrp, jablíček a hroznů; vedle malovaný etažér s některými otcovými knihami, zvlášť poesie, které jsem hltal, leže na břiše pod pianem. Pod stropem stály na policích starobylé talíře a džbány starých moravských hrnčířů. Na jednom Panna Maria s Ježíškem a nástroji ukřižování, na jiném žlutý jelen, na dalších prosté vzory v živých barvách.

Z ledové chodby se vcházelo vlevo do kuchyně, kam nikdy nezasvitlo slunce, a tedy studené, když ve sporáku nehořelo dřevo. A na konci, vedle dveří do salonku,    {62}dveřmi vlevo se šlo do tří místností zadního křídla, za každého počasí studeného. Nejmenší a nejtmavší byla matčina spižírna, tam stály kameninové nádoby s husím a vepřovým sádlem; viselo tam uzené a klobásy; stály tam dva veliké škopky, jeden s kyselými okurkami, druhý s kyselým zelím, které jsme si sami každoročně našlapali; pytle s moukou; skleněné nádoby různých velikostí se zavařenými třešněmi, višněmi, ale hlavně švestkami a meruňkami. Dál byl pokoj, kde jsme si my děti hrávaly, a posléze největší a nejsvětlejší, který slunce navštěvovalo v létě jen úkosem, takže to bylo útočiště rodiny za suchých letních žárů. Tyto pokoje a kuchyně hleděly do vnitřního velikého dvora, ze tří stran obezděného; na konci za pumpou bylo hnojiště, naproti kurník, klece s králíky, chlév pro dvě prasata, dřevník a šopa na další dřevo a rýče, vidle, hrábě, lopaty, pily a sekery. Zadní zeď dvora dosahovala výšky přes pět metrů; byly v ní dveře, za nimi příkré schody do horní zahrady, stoupající po svahu. Více než polovina zahrady byla určena pro zeleninu, květiny a malení; rozdělena uprostřed širokým chodníkem vedla k podivuhodné vysoké stavbě z šedě natřeného dřeva. Stavitel Srnec stavbu s půdorysem osmicípé hvězdy prý myslil jako největší včelín v té části Moravy. Ale včelín stál prázdný a do jeho různobarevných okének a prostorů pro česna padalo na cihlovou podlahu, pokrytou mrtvým hmyzem, trochu slunce. Bylo tam chladno, ale my děti jsme potají stavby užívaly ke svým milostným hrám. Bylo to docela vážné, ale děsivé tabu nám zakazovalo byť i jen pokusy o opravdový pohlavní styk: když nedospělá dívka, svedená nedospělým chlapcem porodí, říkalo tabu, nepřivede na svět dítě, ale kus neforemného živoucího masa, které bez rukou, bez nohou skáče za svou matkou, kamkoli se hne, jako nevývratný důkaz její hanby.

Podél cesty vedoucí k včelínu rostly vždy ohromné slunečnice, plačící včelami; a když se jim hlavy, už ztěžklé jadérky sklonily, otec je otínal a házel drůbeži. Ale pro mne byla hlavní nádhera na jižní straně včelína: veliký hlohový keř. Jaro co jaro keř nádherně kvetl a opojně hořce voněl. Chodil jsem okolo keře, stál jsem před ním,    {63}ležel jsem pod ním na břiše, pozoruje miniaturní broučky v suché trávě, mravence, tu a tam překvapen ostře páchnoucím pižmovým střevlíkem. Omámen skvoucí bělostí, mocnou vůní, byl jsem stejně opojen jako všemožné druhy motýlů, mušek, lumků, brouků; přilétali lenošit jako buclatí zlatohlávci; pářit se jako černorudí páteříčci, nepopsatelně nádherní svižníci, vybudovaní goticky ze zeleného zlata s fialovými skvrnami na krovkách, schopní rychlejšího běhu, než byla má obvyklá rychlost chůze; přilétali a zdržovali se zde všemožní tesaříci, někteří s tykadly delšími než jejich obrněná dlouhá tělíčka, s mocnými kusadly, kterými hloubili ve starých vrbách nad řekou tunely pro potomstvo. Nechyběly vzácné návštěvnice, milované elegantní modré vážky i veliké zelené, jejichž let jsem slyšel z dálky, neboť jejich mřížovaná křídla drnčela jako kovové lístky. Každého brouka jsem očichal; každý páchl jinak; všechna kusadla jsem znal dopodrobna. Svižníci mě vodili ke svým nemotornějším tlustým bratrancům, střevlíkům s fialovým proužkem, vroubícím jejich černé krovky přesně tak jako fialová lemovka otcův soudcovský talár. Nespočetné množství nosatců, malinkých, velikých, kropenatých, jednobarevných. Brouci přilétali, pásli se v květu, pářili se, spali, odlétali. Extase, metamorfosy šeredných i sličných tvorů, vzlétajících jako andělé… ne, skuteční andělé. Hlohy sice rostou v Anglii všude, ale jejich květ nemá tu prudkou vůni jako hlohy střední Evropy. Co to všechno znamenalo pro mou první poesii!

Můj bílý hlohu, s pižmem květu

na mezi polního léta,

zlatohlávek se ve tvém květu.

Můj hlohu, s partou tesaříků

vábíš do krásy tvrdá kusadla.

Můj hlohu, partě hrobaříků

odkaž své voňavky, rezavá ruchadla.

V hloží vedle trávníků

vykasává hmyz koženou zástěru

{64}v dílo, ve zpěv chasníků.

V hloží u tesařských večerů.

V hloží vedle sarančete

odkládává širočinu do kožené zástěry.

V hloží zbytek parna smete,

přibrousiv si ostří o hlas kačeří.

A tak dále. Ty židlochovské básničky jsou v knížce Nedělní procházka, kterou mi roku 1936 vydali u Borových.

Od včelína vzhůru vzlétající zelené, hnědé, všelijaké kobylky vedly mé kroky do malého sadu meruněk, toho velkého, nemoučnatého druhu. Sad, který jsme pečlivě hnojili, dával, nezničil-li jeho květ mráz, metráky ovoce. Zahrada byla oplocena jako nějaké ohromné tenisové hřiště silným drátěným pletivem přes dva metry vysokým. Na horním konci byla železná branka, kterou jsem jaktěživ neprošel; zpočátku jsem přes ni jen šplhal; později si vždy usedl na horizontální železo na vrcholu; skvělá rozhledna; bylo vidět daleko, Pálavu ovšem, kouř vlaků řítících se přes rovinu vzhůru dolů; park; střechu zámku; cukrovary; první domky v Žabčicích. Ale nejdůležitější byla Pálava, strážkyně jižní Moravské brány, kterou, s výjimkou sovětské invaze v roce 1968, pronikal na Moravu každý útočník. Tudy kdysi vstupovala do země jantarová cesta, po níž člověk mladé doby kamenné dopravoval od Baltu jantar, k Baltu pazourek. To jsem tenkrát nevěděl. Věděl jsem však, že ty tři vysoké kamenné sloupy na úpatí nejmenšího, ale nejpříkřejšího kopce a pod troskami jeho hradu, byly tři zkamenělé lidské bytosti. Byl to příběh z dob, kdy Turci panovali na planině za Pálavou. Princezna v průvodu služky s malým psíkem prchala před Turky na Moravu. Přišla k hradu na vrcholu kopce, když padalo šero. Požádala hradního pána o pohostinství na jednu noc. Hradní pán nemohl spustit oči z krásné ženy a srdce se v něm hnulo. Vyzval princeznu, aby vstoupila. Zatímco jí ukazoval její pokoje, nemohl zas spustit oči z rubínu velikosti holubího vejce, který jí visel na zlatém řetězu na krku. A opět se v něm pohnulo srdce; tentokrát nikoli účastí, nýbrž lačností. Když    {65}hrad usnul, vplížil se do princeznina pokoje; probudila se šramotem, a tu muž přiskočil, probodl ji a strhl jí z hrdla rubín. Procitla i služka; i tu zavraždil, zatímco psík zuřivě dorážel na jeho nohy. Zabil psíka, vzal obě zavražděné a vyhodil je oknem pod sráz. Třesa se rozrušením, prohlížel si ve svitu úplňku drahokam. Ale když jeho pohled padl pod sráz na zavražděné, viděl, že se vztyčují a mění v kamenné sloupy. Zděšen se zapotácel a padl oknem do propasti; tam se za chvíli pod jasným měsícem napřímila i jeho mrtvola, měnící se v kámen. Naneštěstí mi nikdo nemohl říci, co se stalo s rubínem. Snad tam ještě je; až budu dost veliký, zajdu tam a možná, že rubín najdu.

Od branky, ze které jsem později jako větší skákával, se zdvihala pole jeteliny, lucerky, ligrusu a stoupala travnatá cesta k vrcholu Výhonu. Šlo se pořád do příkřejšího svahu; kolem starého ořechu, pak skupiny karlátek a až k napříč běžící cestě, po které rachotily selské vozy ze vzdálených polí nebo na ně a až na konec světa. Byl tam opravdu konec světa. Uvěřil jsem, když mi to řekli, protože to obrovské prostranství, divná rovina, tu a tam zvlněná, se táhla k severovýchodu, poskytujíc místo pro honičku větrů. Bylo to jednotvárné, nezajímavé: jetel, brambořiště, řepa; dvě tři vzdálené třešně ptačinky; hruška jektající zuby v průvanu dálky. Jinak nic. Zde se nenabízelo nic k sebedůmyslnějším loupežím. A pak, kdo by se vystavoval nebezpečí, že najednou spadne z okraje světa tam na konci polí? A kam by spadl? Komu se snilo opustit na sebekratší okamžik teplé zprohýbané svahy, na kterých jsme žili na jižní straně? To byl přece velkolepý pluviál, který si kladl přes ramena náš farář pro procesí o vzkříšení a Božím těle; pluviál nedbale přehozený přes krajinu, takže jeho skvostné brokáty a zlaté vyšívání se všelijak skrčily; a farář, vstupující do sakristie si stíral z čela pot, odkládaje pluviál; pluviál štěpnic, vinic, roucho, které hasilo mou žízeň po kráse krajiny docela klasické a nabízelo mimo to tolik dobrého k snědku.

Když se šlo rovnou vzhůru, ne vpravo do těch studených polí, cesta byla méně příkrá. Tam se pojednou vstoupilo do malinkého ráje: do roklinky, úzké, tvořící jen na    {66}krátkou vzdálenost klikatící se údolí. Údolí byla tři; a každé mělo malé jezírko po obou stranách úzkého vlhkého chodníku, skoro tak malé jako bazén uprostřed naší přední zahrádky, kde jsem se skoro utopil. V té strži, ne hlubší než nějakých deset metrů, člověk hmatal tajemství, zakoušel cosi mocného, nad pomyšlení nádherného. Zde bylo naprosté bezvětří, bez ohledu na mraky, hnané přes nebe vichřicí. Bylo zde mnohem tepleji než kdekoli jinde na kopci. Vodní vážky se pohybovaly prudkým klikatým letem nad očima vody; tůňky byly obydleny vodními brouky, chrostíky, šnečky a po hladině se rychle pohybovaly vodoměrky, pod jejichž nohama se hladina prohýbá; sem bylo slyšet přerušované volání sucháčka, tý, tý… týtytý… počítajícího, kolik dní ještě bude sucho. Když jsem usedl u prvního, největšího jezírka, vstoupiv do soutěsky, kde zmizel čas, jako uhranut jsem pozoroval snový život vodního zrcadla nebes; vodoměrky, veliké potápníky, větší vodomily; z jara pulce ve všech fázích jejich vývoje v skokany zelené a hnědé, v ropuchy. Všechno přemáhaly čáry Polednice, jejíž slunce pálilo, zatímco žáby spící v sítinách sbíraly síly k večernímu mnohohlasu. Proláklina byla v pravém úhlu zaříznuta do široké přirozené terasy, již vysílal kopec jako pozorovatelnu nad zázraky kraje. Na dně rokle se cukaly a zvonily malé praménky. Otec řekl, že stačí dodávat vodu jen jezírkům a že ta zřídla, žídla, jak se místně říkalo, dala jméno Židlochovicům. Svahy, stoupající prudce z průrvy od zurčících praménků, byly suchopár. Rostla na nich hubená tráva a mezi ní nevídaná květena, ale hlavně bílé chlupaté trsy kavylu, vousů sv. Ivana, jak jsem pyšně sděloval příjemnějším návštěvníkům, protože zřejmě šlo o hold mému jménu, které jsem u křtu jen tak tak dostal. V kostele Panny Marie Pomocné v Kyjově se kněz chystal nalít mi na hlavu několik kapek vody z řeky Jordánu, již si přinesl z pouti do Svaté země a kterou křtil jenom novorozeňata nejlepších přátel. Bylo dohodnuto, že mi bude dáno jméno Jiří; v tu chvíli však vběhla do kostela staralinka.

„Jméno Jura me nedáte,“ řekla rozhodně.

„Ale proč, stařenko?“

{67}„Protože až se bude s děckama hrát, budú mu nadávat Jura s kozú…“

„A tož co?… Jaké jméno…?“

„Ivan,“ rozhodla staralinka bez nejmenšího zaváhání.

Otec říkal, že na svazích strže a na té náhorní rovince nad ní byly rostliny jedinečné: stepní. Když jsem se zeptal, co je step, otec mi večer přečetl nádhernou Turgeněvovu povídku Čertopchanov a jeho kůň… ti žili na stepi. A tady nad naším to bylo, kam se step na západ nejdál dostala. Z tohoto předmostí mávala vousem sv. Ivana k dalším předsunutým základnám nad Pouzdřany východně od nás. Ale dlouho před tím, než zázračný kavyl vyrostl, aby hovořil s větrem a praménky ve strži, rozkvetly tmavomodré koniklece, pokryté chlupem; malé i větší zvláštní rostliny, hladké na omak, většinou však pichlavé; zvláštní vysoký bleděmodrý bodlák, lodyha asi deset centimetrů vysoká a nad ní asi stejně dlouhé halouzky s květem na konci, takže to tvořilo skoro dokonalou děravou kouli; to bylo královo zelí, které jsem měl později potkávat u Středozemního moře, na březích Jordánu, ve Velké syrské poušti, kde jej dva beduíni pálili na širokém podnosu z tepané mosazi, když mi u jednoho vojenského tábora v noci vařili kávu. Královo zelí nepíchalo o nic méně než kančí hlavy: bodlák, který zůstával při zemi, který jsem opatrně vykopával nožem, zbavoval trnitých listů a tyčinek a jehož masitý vnitřek byl něco jako tak zvané srdce artyčoku, jehož bratrancem ten bodlák ve skutečnosti je.

Rokle se končila stejně náhle jako začínala. Chodníkem se vystoupilo na okraj té zemní terasy, na které dál u lesa bylo kamenité políčko, rok co rok pečlivě obdělané, ale dávající jen hubenou úrodu. Políčko i celý vrch Výhon jsou mi nezapomenutelné, ale každý docela jinak. Jednou jsem v řídkém, nízkém ovsu políčka našel potrhané stránky popsané nádherným neznámým písmem, docela jiným než to, kterým byla tištěna povídka o Čertopchanovi v otcově knize. Byla to spíš kresba než písmo: rovné, kratší a delší přímky; pod nimi jako zavěšené skvostné hranaté kučeravé úponky; ty přímky byly washing lines, jak to říkal George Campbell, který mě    {68}vyzval ke studiu sanskrtu, a na nich byla zavěšena jako prádlo písmena; písmo tedy bylo devanagari.

Nad políčkem další příčná cesta; nad ní několik dubů, jasanů, habrů, předvoje malého lesa Hájku ze samých měděných borovic podrostu. Hájek mi nikdy nepřirostl k srdci jako cesta k němu. Nemohl se nijak rovnat Knížecímu lesu obrovských vrb, černých a stříbrných topolů, neproniknutelného podrostu, proutí, kopřiv a lopuch vyšších než otec; lesu, kterým se pohybovalo srnčí a bažanti; lesu, kde se zabíjeli mládenci pro děvče anebo chlapi pro kus srnčího. Hájek neměl života. Jen když jeho úzký pruh dubů vystrčil první zelené lístky a na větvích dunělo bzučení smrdutých hroznů chroustů, které jsem chodil sbírat pro drůbež a které jsem pálil za pomoci zvětšovacího skla nebo rozdupával do únavy.

Před několika hodinami ze mne tekla voda, teď jsem se vracel z Vláďova kamenného světa pokryt mramorovým prachem. Anežka se mnou měla obvykle trpělivost; teď byla zoufalá; ani ne tak nad stavem mého tmavomodrého trička, které mi oblékla, když mě s tetou Joži vytáhla z bazénu a umyla; zoufala si, protože mě všude bezvýsledně a dlouho hledala. Otec už ztrácel trpělivost. Anežka mi jemně spílala a vysvětlovala, že v nových poměrech, má-li se klid a mír v domě zachovávat, jí musím vždycky povědět, kde budu, aby nemusela lítat kolem jako potrhlá. Objal jsem ji; třel jsem ji čelem po krku; nasliboval jsem jí toho tolik, že jsem z toho pramálo splnil.

„Ó dej pokoj… stejně slovo nedodržíš… a vůbec ti to ani nenapadne,“ zvolala se smíchem. Chytila mě, políbila a hnala mě za otcem, který chodil nervosně v horní zahradě od plotu k plotu.

Běžel jsem k němu a už z dálky jsem začal mlet páté přes deváté o času, stráveném ve Vláďově panství. Sestoupili jsme na dvůr a šli ruku v ruce k bráně na konci cesty ze dvora, kde jsem ještě nebyl. Otec řekl, že to je šeredné místo, samý prach, takže tam zasadíme co nejdřív břízu, ale tak, aby ji vozy vjíždějící do dvora za branou nepoškozovaly. Břízu jsme zasadili na podzim; stromek s pněm skoro jen hnědým, ale postupem času měnícím se ve stříbro, nad nímž rostoucí koruna vrhala    {69}tetelivý stín na protější zeď sousedova stavení – zeď slepou bez dveří nebo okna. Mnoho let jsem si nedovedl vysvětlit, proč ta dlouhá zeď, postavená hrubě z kamene a cihel, mi tak pevně uvázla v paměti. Vysvětlení podal jednoho dne, lépe noci, sen. Jak toto píšu, pociťuji stejnou radost, vzrušení, které mě zaplavilo za mého druhého snu o Bohu před lety v Anglii. Ve snu jsem šel k vstupní bráně do dvora. Brána byla dokořán; bříza byla obrovská a její větve vrhající stíny na tu slepou zeď, to byl jeden tanec. Tož starý známý pohled. Ale… velké pootevřené dveře ve zdi proti bříze byly cosi docela nového. Byly z těžkého dřeva. Přicházeje k nim, uvědomil jsem si ve snu, že dveře tam nikdy nebyly. Teď jsem pootevřenými dveřmi spatřil červenou cihlovou podlahu; na podlaze cosi velikého, zvláštního; nad tím dva podivně oblečené muže, obrácené ke mně zády, zvolna se pohybující. Vystoupil jsem na vysoký práh; pozoroval jsem muže oblečené ve starodávných šatech, které jako by sebrali poutníkovi na Caravaggiově obrazu Panna Maria poutníků, který visí v kostele sv. Augustina hned za rohem od via della Scrofa a který jsem pak později v Římě viděl. Muži přecházeli na svých silných nohou ve světlých punčochách; teď se nahnuli nad tu velikánskou věc na podlaze a stejně jako ty ji chtěli zdvihnout, ale místo toho ji jakoby stočili. Zíral jsem na ten předmět, něco jako ohromná černá duše z kol nákladního auta. Byl ve tvaru osmičky, ležící na boku. Ta osmička byla tmavomodrá, lesklá, rozdělená napříč ve vzdálenosti asi dvaceti centimetrů pravidelnými švy; ke švům přiléhaly opět v pravidelných vzdálenostech rovnoramenné, asi třícentimetrové trojúhelníky; a každý měl na konci základny na švu dva zářící body.

S úžasem jsem zíral na trojúhelník a na dvě jiskry na konci jeho základny; byly to nepopsatelně výmluvné, inteligentní oči, oslňující svou září; cítil jsem, jak mi ta záře okamžitě zapálila srdce; v tu chvíli jsem věděl, že se Bohu uráčilo se mi ukázat v podobě ohromného úhoře, stočeného do ležící osmičky. Sen zmizel, jako bys sfoukl svíčku; okamžitě jsem si, procitaje, uvědomil, že ten úhoř byl stočen do symbolu nekonečna. Později, mnohem později, se mi zdály o Bohu další sny, ve kterých se Bůh    {70}podvakrát zjevil jako ryba. Ale ty sny se mi zdály teprve, když jsem se zbavil děsivých snů, že čekám, že budu za chvíli sťat. Než jsem měl ten první sen, vzal jsem roku 1946 skotského básníka Edwina Muira s jeho ženou Willou a Martinem Blakem, všichni byli z British Councilu v Praze, jehož se Muir stal zakrátko ředitelem, na zájezd na svůj moravský jihovýchod. Byl to výsledek nesouvislých rozhovorů na flámu, na němž teklo moře vína: Willa zpívala skotské písně, já jsem kontroval slováckými. Obdivovali se jim a shledávali v nich prvky Janáčkovy hudby. Jeli jsme z Prahy autem; projeli jsme Brnem a pak jsem řídil šoféra na Císařskou, kolem zdi Ústředního hřbitova, kde odpočívá otec, vlevo přes Rajhrad, přes Holasice a do Židlochovic. Přijížděli jsme k domu, kde jsem vyrůstal; poprosil jsem šoféra, aby zastavil; neschopen slova při pohledu na velikou břízu jsem běžel k bráně; pak k soše sv. Floriána nad silnicí; to už jsem plakal radostí; utíkal jsem k svým hostům, abych vysvětlil, nač hledí.

„Vidíte?… tu břízu jsem tam sázel s otcem… vidíte tu krásnou sochu sv. Floriána?… Na druhé straně, tam na konci roviny na jihu, vidíte Pavlovské kopce, mou Pálavu?“ volal jsem a začal vyprávět pověst o třech kamenných sloupech pod hradem.

Martin se rozesmál; Willa mlčela, ale za chvíli se netrpělivě ptala, kde a kdy budeme jíst; má hlad jako vlk. Edwin mne ohromil schopností okamžitě se vžít do mého dětství, jež jsem popisoval, ukazuje na Knížecí les, na starobylé kamenné hlavy boha Januse, hledícího vpřed do budoucnosti a vzad do minulosti na sloupech brány, vedoucí na dvůr velkostatku v Nosislavi. A když jsem vzal Edwina do malé vesnice na slovenské straně Bílých Karpat, do Vrbovců, do domku mého tchána, sedláka, Edwin se rozplakal. Vůbec mu nevadily slzy, stékající mu po tváři.

„Vzals mne rovnou do mého dětství,“ řekl šťasten, „je to jako v otcově chalupě na Orknejských ostrovech… hnojiště před malým oknem… pach šatů, dřeva hořícího v peci.“

{71}Otec mě vedl k soše sv. Floriána a vyprávěl mi o baroku. Pak jsme vyrazili na průzkum, první z mnoha, které jsme spolu podnikli. Kráčeli jsme prašnou silnicí pod korunami mladých ořechů. Vpravo se půda svažovala na vzdálenost asi jednoho kilometru k řece. Vlevo socha za sochou: sv. Kateřina s kolem, na němž byla mučena; špatná socha věrozvěstů sv. Cyrila a Metoděje, kteří nám ze Soluně přinesli křesťanství a první liturgické texty ve slovanském jazyce; a další sochy, na které jsem zapomněl. Pak hřbitovní zeď; tam jsem hlavně za války často provázel staré a mladé na jejich poslední cestě. Dospěli jsme k polní cestě, stoupající do vinohradů, pak sestupující k malým, nepravidelným hájkům několika desítek akátů, z jejichž dřeva se dělaly ohromné kvasné sudy. Pak vlevo dokonalý amfiteátr, vyhloubený do pahorku; odtamtud, na druhou stranu, cesta k řece, zde se přibližující k silnici a už jasně slyšitelné. Sestoupili jsme ze silnice a zakrátko jsme stanuli na břehu Svratky, Švarcavy, jak se místně říkalo. Vysoký Knížecí les za řekou zabraňoval zapadajícímu slunci nás oslnit; zářící a zas temně zelená a černá šustila, sykala, šuměla přes široké prahy potopeného kamení. Dál po proudu se řeka stáčela vlevo a mizela, pohlcena lesem. Hladina klidná, nezadržitelně se blížící, mi vstupovala do prsou; plynula mi dál ze zad a z týla. Malé víry tančily skrze mne, víry tvořící se kol kořenů stromů, v mém těle, sestupujících do vody. Rozuměl jsem, jak a proč kruh rostoucí, šířící se na všechny strany prchal od rybky, která sebou hodila nad hladinu a způsobila jej; jak se proudění vody a mé mysli prodlužovalo, tvořilo víry, kruhy; jak ryby, které se ve mně vymršťovaly nad hladinu, polykaly hmyz, který tkvěl nízko ve vzduchu nad vodou, aby v ní ješitně obdivoval svá křídla. A vzadu, v otvorech v těle jsem cítil proudy; vodu náhle stoupající, zrychlující se jako kůň, dávající se do poklusu, a pak mizející kdesi do černé bezedné díry, kterou nelze nikdy naplnit.

Otec cosi řekl; slyšel jsem ho jakoby ze sna; opakoval, co řekl; pohlédl na mne, sklonil se ze své výšky ke mně; prohlédl si mou tvář a opět se vztyčil uspokojen.

„Tatínku, sem budu chodit chytat ryby,“ řekl jsem.

{72}„Ale nikdy se tady nesmíš koupat… tady je velice hluboko… je to nebezpečné… odevšad daleko.“

Nebyl jsem zvlášť poslušné dítě. Ale po všechny ty roky jsem se tam nikdy nekoupal, ačkoli jsem se vracel na toto začarované místo spíš, abych snil, než abych rybařil; a později z jara, abych sebral hromady velikých hnědých šneků, přesně stejných jako jsou ti, co se jedí ve Francii; těch jsem nosil domů plné nádoby a rozsekával je pro své veliké hejno kačen, obyčejných i tureckých, které matka svěřila mé péči. Říční krajina byla příliš nádherná, příliš slavnostní, příliš hodná lásky, příliš děsila, takže připouštěla jedině obdiv a tajný rozhovor. Za několik let tam se mnou chodíval bratr Jiří a náš pes; rybařili jsme tam někdy, bez zvláštního úspěchu, na žížalu, nabodnutou na ohnutý špendlík, který jsme sebrali z matčina jehelníku.

A zas jsme s otcem šli na další dlouhou cestu. Sestoupili jsme z konce, kde jsme bydlili, na veliké dlážděné náměstí; pak jsme se vydali vzhůru velice příkrou ulicí s jediným obchodem. To byla dílna a prodejna pana Svobody, který si dělal sám ze zaječí srsti plsť a z ní klobouky; hladké, chlupaté, černé, šedivé, tmavomodré, jedinečně ohavných tvarů a neuvěřitelně tvrdé. O kus dál se vstupovalo do hluboké rokle, vymleté v příkrém svahu koly vozů a vodou. Trochu výš se cesta náhle v ostrém úhlu stáčela vpravo a na nejnebezpečnějším, ale jedině možném místě překračovala hlubokou průrvu. Nebyl jsem dosti malý, abych nepochopil, že nikdo živý nevyvázne, jestliže jej na přejezdu stihne průtrž mračen; voda jako stěna jej zaplaví a usmrtí. Tady každý utone… a skutečně: na starém akátu, sklánějícím se nad průrvou, visel veliký, na plechu olejovými barvami namalovaný obraz: mladý sedlák na vysoké fůře obilí; naproti ve slunečním kotouči stojí Panna Maria, kolem ní věnec hvězd; natahuje ruce k mladému muži, jehož tvář je samá láska, stejně jako obličej svaté Panny, připomínající vesnickou krásku; sedlákovi koně jsou už ve skutečnosti mořští koníci, plovoucí v mořské záplavě, která užuž polyká    {73}povoz a vozku; vozka v mžiknutí oka utone a obrovská vlna jej složí svaté Panně do náručí.

Od rozcestí byla cesta vedoucí na vrchol kopce chmurná. Zaklesávala se mezi dva vysoké svahy tuhého bláta, ze kterého stékaly malé praménky, porostlého bahenní květenou, mechy a podbílem. Jda touto cestou příští rok po jarních lijácích, přišel jsem k těm kolmým blátivým svahům, které se teď místy sesuly na cestu. Několik mužů s lopatami vyhazovalo bahno na obě strany. Říše smrti, bylo mi jasno; ten obraz představoval skutečnou smrt toho mladého sedláka. Obraz mám dodnes před očima; toho mladého muže s jeho tonoucími koňmi, svatou Pannu, napřahující ruce, aby milence, který teď projde říší smrti, mohla sevřít v náruči. Byl jsem přesvědčen, že jde o muže, který spěchá do náruče svaté Panny nikoli jako spasená duše, nýbrž jako její milenec. Obraz v mém vědomí rostl, až se mi posléze koncem padesátých let, po mém návratu ze Spojených států, začal objevovat před vnitřním zrakem jako fotografický obrázek, vystupující zvolna na papíře v lázni vývojky. Užil jsem obrazu jako důležité části svého románu Necessity (Nutnost), který se mi nepodařilo umístit v žádném londýnském nakladatelství – v jednom vznikl o rukopis zuřivý spor: dvě osoby, podávající posudek správě, zuřivě protestovaly proti její námitce, že román je příliš poetický; správa si rukopis už vrácený vyžádala zpět; spor se rozpoutal znovu a dlouho se vlekl, až nakonec otevřeně přiznaný zřetel, že by kniha nešla dosti na prodej, zvítězil: rukopis dodnes leží v zásuvce.

„Přijď dnes odpoledne, ale nechoď dřív než k šesté, pro mne do úřadu,“ řekl otec. To byl začátek příjemného zvyku, který jsme oba řadu let udržovali. Teprve dlouho trvající odcizení, vycházející z mé hloupé pýchy, udělalo procházkám konec; to bylo na konci mých studií na gymnasiu a za studií na universitě. Jaké hrozné roky! Nepadlo mezi námi snad jediné slovo, kromě naprosto nevyhnutelných praktických sdělení.

Anežka dohlížela, jak jsem si myl uprášené nohy; celé odpoledne jsem běhal venku bos. Dala mi do pořádku    {74}vlasy, tenkrát mi dosahující na ramena a přirozeně zvlněné. Navlékla mne do námořnického oblečku a přinutila natáhnout si ponožky a botky.

„Sakra, nevidíš, jak mě ty botky tlačí? Copak tak možu běhat?“ ptal jsem se.

„Jak to mluvíš? Ukaž, jistě ti už zčernal jazyk! Taková nedobrota… a bude to klet!“ děsila se. A pak: „Copak budeme za tatínkem utíkat? A nevidíš, že aj já jsem se obula?… a v takovém horku! Mně že je v botkách dobře?“

Stále jsem zamračen, zatímco si navíjela kolem zápěstí vyšívaný kapesník, ve kterém, jak jsem věděl, nosila zavinuto několik mincí. Pak mi nařídila, abych jí srovnal velikou hedvábnou mašli na konci copu, sahajícího jí pod pás.

Asi za půl hodiny se nám zdařilo urazit cestu z našeho horního konce k ponuré dvojposchoďové budově soudu. Prošli jsme pod velikým znakem s císařským dvojhlavým orlem do průjezdu; tam se začala děsivá část výpravy. Jak hrozné bylo odpovídat na otázky jakéhosi nevrlého člověka, stojícího hned za vraty! Jak nás poděsil pohled do dvora, nad kterým se tyčila vysoká zeď s řadou širokých okének s tlustými mřížemi.

„Kriminál… vidíš?“ Anežka jen zašeptala.

Vlevo vedlo několik schodů k hlavnímu schodišti. Na něm lidé: vyděšení, postávající, tiší, samotní, ve skupinách; všichni v černém, klobouky v rukou; na tvářích bázeň, úcta, úžas; rysy utrpení, vzpurnosti; tušení, že budou postiženi jakýmsi záhadným zlem; plachá naděje spásy; výrazy lačnosti, lhostejnosti; upřímného zármutku, vtiskujícího tváři výraz idiota. Tváře mi planuly; potil jsem se pod blůzou; marně jsem se snažil porozumět, proč najednou tváře jindy a jinde tak jiné měly propůjčeny tyto nepochopitelné výrazy. Postavy, postávající osamoceně, ve skupinách; ale všechny propadlé do sebe na tom schodovém tábořišti a na širokém prostranství prvního poschodí před ohromně vysokými zavřenými dveřmi, každé s malou skleněnou vinětou se zlatým písmem. Všichni, ač skoro nepohnutí, směřovali k těm dveřím, jako slunečnice stáčející hlavy směrem ke slunci; všichni toužili; všichni se obávali; utýraní čekali věčnost; když    {75}posléze chvíle vstupu nastala, byla tak neočekávaná, že se postavy zazmítaly křečí strachu.

Vystupovali jsme do schodů stísněně; Anežka si zatahovala vší silou kapesník kolem palce; pod blůzou jsem byl mokrý jak myš; boty mě pojednou nepopsatelně tlačily.

Z druhého poschodí, do něhož jsme vystoupili, jsme jako uhranutí civěli na černé postavy. Na odpočivadle zde stáli tři staří sedláci, chovající se naprosto jinak než cestou z pole. Musel jsem si počkat až na nádherný film Jeana Cocteaua Orfeus, který vystihl toto zoufalství, strach, předtuchu věčného zatracení, jež jsem za své první cesty k soudu pro otce s takovou bázní prožil.

Když konečně otec vystoupil z obrovských dveří v černém taláru s úzkou fialovou lemovkou, kterou jsem pozoroval matku všívat na okraje, když jsem konečně přišel k sobě, takže jsem se mohl k otci rozběhnout a uvědomit si malého hubeného mužíčka, když jsem mohl uniknout těm nevysvětlitelným dějům pod jeho ochranu, chopil jsem se otcovy ruky a pohlédl mu do očí za skřipcem, který si doma dával na nos, jen když četl. Usmál se, a vyprostiv ruku z mých zpocených prstů, pohladil mě dvakrát po tváři. Civěl jsem na něho; jistě to byl otec, ale zas to nebyl otec. Byl to soudce, chápal jsem, jakási tajuplná bytost, mocnost a moc, zasahující do životů těch tmavých, tragických, pokroucených postav na schodišti, vyčkávajících neodvratný osud. Oslněn, otřesen na chvíli, jsem opět plaše sáhl po jeho ruce, která se teď pevně sevřela kolem mé malé pěsti.

Otec byl přítomen; zároveň však sahal kamsi skrze ty zdi; hluboko do země; do nádvoří žalářů; do chmurných bouřlivých mračen. To vše jsem znal ze snů a pohádek. Opravdu byl obklopen černým mrakem, který tvořil talár s fialovou lemovkou; čímsi černým, měkkým, také s fialovou obrubou, stejnou jako na biretu na hlavě. S tím jsem si později hrával, leže na břiše na jeho velikém psacím stole, pokrytém měkkou modrou kůží. Kladl jsem si biret na hlavu; drmolil jsem příkře rozsudky, ukládaje drakonické tresty tiše syčícím plynovým plamenům jeho dvojramenné lampy nad stolem; vykřikoval jsem tiše, pln    {76}milosrdenství, jímž jsem plýtval, na otcovy tlusté knihy, které otec zřejmě miloval. Zakrátko, poučen otcem, jsem přesně věděl, co je spravedlnost, co je zákon. To, že bohyně spravedlnosti hleděla chladným nezaujatým okem stejně na chamtivého obžalovaného, na sketu, jako na přísného žalobce a bázlivce, dovolávajícího se jí, to mě plnilo zvláštním uspokojením. Dobře jim tak! Začínal jsem chápat, co to otci a jeho kolegům soudcům, které jsem měl štěstí potkávat u jeho soudů a nakonec u Nejvyššího soudu, poskytovalo jejich nezaujatou autoritu, jejich pokoru před zákonem a jeho božským rozšířením, jež neslo hrdý název aequitas. To byla oblast, nekonečná říše, do které ani nejschopnějšímu a nejdůmyslnějšímu zákonodárci nebylo dovoleno vstoupit; to byla končina, v níž se člověku dostalo spravedlnosti už božské. Tam panovala Diké, a před ní i Zeus, otec bohů a lidí, skláněl hlavu.

„Neboj se… pojď,“ řekl otec, když si všiml, že nejsem schopen zastavit vzlyky, které mnou otřásaly.

„Pojď… ukážu ti, kde se dostává spravedlnosti obžalovaným, obviněným a hříšným. A kde je spravedlnost shovívavá vůči oslům, kde bere dobré do ochrany… Anežko, můžeš jít s námi.“

Pootevřené dveře, před kterými jsme stáli, se rozletěly a z nich vyklopýtala skupina mužů, starších, mladších, vesměs rozrušených, s klobouky v ruce; jedni mlčeli, druzí potichu reptali. Otec kráčel přímo proti nim; rychle se rozdělili, abychom mohli projít. Vstoupili jsme. Hubený mužíček, kterého jsem viděl otvírat otci dveře, následoval náš malý průvod.

„Kobzínku,“ pravil otec, „toto je můj druhorozený syn Ivan a toto je naše služka Anežka.“

Černě oděný mužíček se sehnul a vycenil na mne dlouhé žluté zuby. Takové mají koně, řekl jsem si v duchu.

„Přišels, aby ses naučil být soudcem… jak být spravedlivý?“ pronesl mužíček. Krákoravě se zasmál; jen krátce, protože jím zazmítal kašel. Rychle vyňal z kapsy šedivý kapesník; ač jej rychle zdvihl k ústům, zahlédl jsem, že kapesník je zakrvácený. Kašlaje, otočil se mrštně k dlouhému vysokému stolu, ze kterého začal sbírat veliké svazky v červené a zelené kůži.

{77}„Sem přicházejí lidé,“ pravil otec, „aby byli souzeni… aby se domohli spravedlnosti; jejími nástroji jsou soudcové. Být soudcem je nejkrásnější, čeho je člověk schopen… chceš být soudcem?“ zeptal se mne s podivnou naléhavostí.

„Ne,“ řekl jsem bez rozmyšlení, „rači zpívám a hraju na píšťalku.“

Když jsem se probouzel, liják právě ustával; brzo však už na nebi nebylo mráčku a slunce zaplavilo svitem celý kraj, ze kterého stékala voda. Šli jsme s otcem na kopci podél hřbitovní zdi. Po druhé straně travnaté cesty s trsy čekanky, zašpiněnými kolomazí, kapající z nábojů kol selských vozů, s vysokým svízelem a kvetoucími Pilátovými dutkami, se modrala lucerka. Květy na cestě, pole; všechno bylo jeden zpěv. Slyšel jsem písničku každé květiny jako bzukot kolem se mihajících včel, jako volání velikých černých a žlutých žlun, mistrných flétnistek, odlétajících se svými nástroji na zimu za moře. Otec se zastavoval, uče mě jménům polních květin a hmyzu. A zas, jako už jednou, stanul bez pohnutí; otevřel ústa a začal pronášet cosi, co bylo trochu jako zpěv, trochu jako obyčejná řeč. Nemohl jsem z něho spustit oči; byl mocný, božský, jinak než u soudu; trochu jako vůdce procesí, který v čele vedle muže, nesoucího ověnčený křížek, předzpěvoval poutníkům verše litanie. Teď dával zvláštní melodii západu slunce a zvukům kraje; cvrčkům, než s příchodem tmy umlknou. Když zmlkl, vyrazili jsme dál: země a rostliny slyšitelně vzdychaly… blaženě. Zastavil jsem se.

„Poslouchej,“ řekl jsem, „jak pole mluví na nebe:

A řeklo políčko,

děkuju, nebíčko,

za ten tvůj deštíček

dám dětem chlebíček.“

Na nic dalšího jsem se nezmohl. Otec ze své výšky na mne pozorně hleděl; do očí, zdálo se mi, se mu vkrádal smutek.

{78}„Už rozumím, cos měl na mysli, kdyžs řekl, že chceš zpívat a nebýt soudcem,“ pravil divným hlasem.

„… a hrát na píšťalku… jako žluny tam ve stromě.“

Po letech, ke konci studií na Prvním klasickém gymnasiu v Brně za vášnivé rozpravy o římských básnících, které otec hájil proti mým hloupým útokům, jsme jeden druhého zasypávali citáty.

„Vidíš,“ řekl jsem, dokončiv deklamaci několika hexametrů z Homéra; opakoval jsem ještě jednou s důrazem poslední slova, „… a vzlétla Ohnivozraká, orlovi podobna jsouc… totiž, pravda, Pallas…; kde ve Vergiliovi najdeš takovou nádheru? Hudbu? Nemožné! Necítíš, jak jeho slova páchnou olejem jeho noční lampy, u níž poesii potil? A co Horatius? Ten je lepší?“

„Tož třeba hned ten… kde v Homérovi najdeš tu blaženost, že konečně přišlo jaro?

Diffugere nives, redeunt iam gramina campis,

arboribusque comae:

mutat terra vices et decrescentia ripas

flumina praetereunt.

Gratia cum nymphis geninisque sororibus audet

ducere nuda choros.

Immortalia ne speras, motet annus at almum,

que rapid hora diem…“

Usmál se spokojen. „A až budeš otálet… odkládat básničku nazítří, pamatuj si, synku, rapid hora diem! Ale co na tom? Ale chtěl jsem jen říci… pamatuješ, co jsem ti říkal na našich procházkách v Židlochovicích? Anebo u soudu?… totiž, že to nejkrásnější lidské povolání je soudcovské? Ale už tenkrát s tím nechtěls nic mít… chtěls být básníkem. Podívej se, synku, studuj práva, aby ses mohl stát notářem… notáři to mají lepší než soudci. Vydělávají mnohem víc. A vcelku bez práce. Ale hlavně: mají času nazbyt, což, jak víš, soudce nemá. Znáš přece notáře Weinera, notáře Tesaře… musíš tedy být notářem, abys sis mohl dovolit být básníkem.“

Poslední slova nezněla tak pevně jako slova z té poetické hádanice. Otec byl pojednou zamlklý.

{79}„Ne,“ řekl jsem, „nevěřím, že práva je možné smířit s poesií.“

Pronášeje ta slova, uvědomoval jsem si jejich surovost; ale byla vyslovena; zpátky jsem je nemohl vzít. Nastala pausa, pak nekonečné ticho; nikdy nemělo konce; ani po jeho smrti.

„Možná… a soudce nemá vůbec na nic čas než na svou práci… totiž, jestli za něco stojí. Ale i tak, bohyně spravedlnosti se v mém případě nesrovnala s múzou.“

Proč mi nenapadlo říci, co se nabízelo? Že ta ztráta, že přestal psát podprůměrnou poesii, byla tisíckrát vyvážena, napravena, spasena tím, že se stal skvělým, statečným soudcem? Nikomu nikdy nestranil. Jeho pojetí spravedlnosti bylo neochvějné.

PRVNÍ SVĚTOVÁ VÁLKA

Krátce před vypuknutím světové války měl otec vážný spor o nezávislost soudce na státní moci obecně a o vlastní nezávislost obzvlášť. Byl to spor s císařovým představitelem v Zemi moravskoslezské von Bleilebenem. Tento svrchovaný úředník si otce několikrát pozval do Brna, do krásného barokního paláce, známého pod jménem Místodržitelství, kde byly kanceláře i soukromé komnaty. Budova se táhla od kostela sv. Tomáše na Lažanského náměstí k parku Koliště, který byl vysázen na místě zbořených starých městských hradeb. Když otec umřel, mši za mrtvé nad jeho rakví sloužil kněz právě v tom kostele. V paláci se vystřídali slavní nocležníci: císař Ferdinand, po něm náš císař František Josef. Tam také za první republiky sídlil mocný dr. Černý, president Země moravskoslezské. Naši se s Černým znali, protože sestra paní Černé, paní Polášková, byla provdána za otcova spolužáka, spolusoudce Poláška, přednostu soudu v Blansku. Paní Poláškovou, šedivou krásnou inteligentní ženu jsem si zamiloval jako student hned při naší první návštěvě v jejich domě. Nezapomenu na její klenuté, nádherné čelo, hluboko zasazené šedivé oči, na její tichý, vždy laskavý hlas, na její hluboký zájem o literaturu    {80}a o mne samotného jako začínajícího básníka. Poláškovi měli dceru Pavlušu, zrovna tak rozkřičenou a drsnou, i když dobrou, jako její otec, Moravský Slovák, rodem ze Znorov, jak se vesnice tenkrát jmenovala. Rada Polášek se netajil nadějí, že si jednoho dne Pavlušu odvedu jako nevěstu; ano, hrál jsem si s ní rád v jejich velikánské zahradě, osázené nádherně udržovanými kordony jabloní a hrušek; jenomže já jsem jezdíval v létě a na podzim velice často do Blanska na kole za paní Poláškovou, za jejím přátelstvím, které z ní zářilo, k nekonečným rozhovorům o literatuře, o záhadách života. Pavluša si zatím, nikterak uražena, hrála s panenkami a kamarádkami v zahradě nebo někde v domě. Bylo to jedno z nejkrásnějších přátelství, která jsem v životě měl s ženami, jež mohly být mými matkami.

Po dlouhém rozhovoru: „Tady si ještě vezměte ten poslední borůvkový koláč a jeďte! Ať jste doma ještě za světla,“ řekla s jemným úsměvem má stará přítelkyně, asi stejně stará jako má druhá nezapomenutelná příznivkyně, paní Bó, spisovatelka Božena Benešová.

Jaký osud stihl bývalé místodržitelství za komunistické vlády, nevím. Za vlády císaře se otec vracel z audiencí rozpálen a rozezlen; pokaždé se na delší dobu zavřel s matkou. Cosi velice vážného se děje, lehce jsem si domyslil, protože po těch tajných poradách matka z důvodů mně nijak zřejmých často plakávala; mnohem později mi přiznala, že místodržitel pohrozil otci disciplinárním řízením; že otec na svou obranu úspěšně prohlásil, že výkonná moc nemá moci nad mocí soudcovskou. Matka ovšem se třásla pro jeho neústupnost. Otec ne a ne ustoupit, je takový tvrdohlavec, povzdechla si. Tady se přece sráží s císařovou mocí! A ta moc se vymykala mé představě; chápal jsem jen mlhavě; třásla mnou hrůza, ale zároveň jsem byl, zpočátku nevěda proč, nadšen. Otec je tvrdohlavec! Tvrdohlavý jsem byl sám, takže ta okolnost mě otci velice přiblížila. A pak: otec byl vládce, jak jsem zakoušel každý den. Proto musí být důležitější než císařská vláda ve Vídni a její místodržitel. Nedovedl jsem si jasně představit, co vláda je, co je císař. Z pohádek jsem znal krále; ale císařův nástroj, jeho vláda, musí být cosi    {81}všemocného, jestliže může posílat vlaky z Vídně do Varšavy a zpět po trati za řekou, a to několikrát denně. Ale nejvyšší moc, vtělená v císaři, jehož barevný obraz visel v otcově kanceláři, nepůsobila děsivě; František Josef vypadal jako dobrácký, ovšem mnohem krásněji vystrojený hajný. Ať tak či onak, dostalo se mi jedné základní poučky: tvrdohlavým zůstaneš, neustoupíš ani o krok a žádné moci se nebudeš klanět. Postupem času se tísnivá chmura doma zdvihla; nic už nevyrušovalo běh života plně zaměstnaného děcka.

Válka vypukla. Několik transportů místních mužů a chasníků, teď skvostně oblečených jako císařovi vojáci, opilých, docela na rozdíl od toho, jak jsem je znal, nepříčetných, přešlo se zpěvem ke stanici, odkud je vlaky odvezou na ruskou frontu. Řekli mi, co je fronta a co se tam děje. Je to místo, kde bojuješ a kde tě zabijí; střílejí na tebe a ty střílíš na vojáky naproti; na carovy vojáky; anebo tě probodnou bajonetem, když nejsi dost rychlý; anebo kozáci tě šavlemi rozsekají, jestliže nejsi dost mrštný, abys je rozšavloval sám.

Brzo poté nám otec po návratu z Brna řekl, že císařův muž měl pro něho veledůležité sdělení.

Otec pravil: „Von Bleileben mně řekl: ,Nebude Vám dovoleno vstoupit do císařské armády. Nebude Vám dovoleno jít na frontu. Nebude Vám dovoleno stát se vojákem… protože každý na Moravě ví, že máme spor. Proto jsem zařídil vydal rozkaz: nebudete povolán do zbraně. Nikdo nesmí být schopen říci, že jsem Vás poslal na frontu, aby jste tam přišel o život, z důvodů osobní msty.‘“

Z těch vznešených slavnostních slov jsem uhodl: otec zůstane s námi. Za druhé: je důležitý, což jsem dávno věděl; protože císařův muž musí udělat, co je v jeho moci, aby otec nebyl zabit. Ale byl jsem i zarmoucen: neuvidím ho v nádherném stejnokroji; neuvidím ho pochodovat a zpívat písničku, která se právě ozvala před domem.

Až pomašírujem

brněnskou bránou ven…

{82}Stál jsem u veřejné pumpy nedaleko ševce Duchoně a jeho vřeštících děcek; držel jsem vzhůru páku; nádoba bude za vteřinu plná ledové vody. Jednotka nových branců pochodovala kolem cestou z Nosislavi. Ženy a děti stály ve dveřích; ženy vzlykaly a utíraly si oči cípem zástěry. A najednou, když už se kolona umenšovala v dálce, ozval se mocný hlas zpěváka:

Okolo Moravy

teče potok krvavý,

má milá myslela,

že je to z méj hlavy.

To není z méj hlavy,

to je z mého koníčka,

co ho porubala

turecká šavlička…

Naslouchal jsem písni zarmoucen, slzy na krajíčku; nadšen. Polohlasně jsem si opakoval slova, která mi uvázla v paměti navěky. Když píseň v dálce dozněla, rozběhl jsem se domů tak rychle, jak mi dovoloval poloprázdný džber, z něhož mi voda stříkala na bosé nohy. Zpíval jsem nadšeně píseň, kterou jsem se právě naučil.

Otec stál u zahradní branky.

„Tatínku,“ vzkřikl jsem, „turecká šavlička je stejná jako jatagany, se kterými jsme si u stařečka v Kyjově hrávali.“

Otec se mračil: „Víš…“ a chvilku nic dalšího, „kdyby nebylo von Bleilebena, tak ta krev mohla téct z hlavy mně!“

A rozmluvil se: samá chvála chování císařova muže. V hlase byl mně dobře známý přízvuk; měl jsem ho v hlase i já, když jsem říkal, že lituju nějaké darebačiny.

„Ale, tatínku, nemusí ti být nic líto… neudělals nic zlého.“ Rychle jsem chopil jeho ruku.

Otec se začervenal: „Neudělal… ovšem, neudělal. Ale přece jen. Přece jsem stejně silný a zdravý jako ti chlapi, co šli kolem… a proč jenom já? Proč ne některý z nich? Proč mám být chráněn, aby mě nezabili?“

Nebyl jsem schopen slova; viděl jsem, že se stydí.

{83}„Ale tatínku, ty… ty…“ utěšoval jsem ho. „Škoda, že nejsi voják, ale… ale netrap se… nebuď smutný… my bychom pak plakali… A já budu vojákem za tebe… půjdu za tebe na vojnu… ano, jistě… šavle a já budeme jedna ruka… císař teď rozdává šavle! A Turka musíme rozšavlovat, ne jeho koníčka!“ skoro jsem ječel.

Otec se truchlivě usmál: „Rusa rozšavlují! A to je velice špatné,“ řekl.

Neposlouchal jsem ho; nadšeně jsem opakoval zas a zas: „Já budu za tebe vojákem!“

„Nebudeš!“ prohlásil rozhněvaně.

„A budu, budu,“ křičel jsem; začal jsem zpívat tu krásnou píseň.

DODRŽENÝ SLIB

A skutečně jsem se stal vojákem.

Vypadalo to, že druhý československý president dr. Edvard Beneš věří, že mít nezávislý stát je možné jedině za dobrého počasí a se souhlasem jiných zemí. Přižene-li se bouře, nepřichází vůbec v úvahu postavit se ohrožení; prostě se vzdáte úřadu a odejdete. Když se Beneš k útěku ze zděšené Prahy chystal, pronesl dvě zhola neuvěřitelná slova: MÁM PLÁN! Až do smrti nevysvětlil, v čem ten plán spočíval.

Přišel Hitler, a Beneš odmítl bojovat. Tím rozhodnutím strhl zemi do propasti hanby. Čest… je jí třeba k životu? Tak či onak byla ztracena. Dlužno říci, že i národ a jeho armáda ke zradě sebe sama podstatně přispěli. Výsledkem bylo, že mravní páteř národa byla zlomena na dobu nevypočítatelně dlouhou.

Duch byl zlomen – a Hitler pak obsadil zbytek země v březnu 1939. Všeobecná zkáza postihla všechny, z nichž mnozí se cítili nesnesitelně zahanbeni a poníženi. Vyvstala otázka: jak znamení hanby smýt? A hned bylo jasné, že čest lze získat zpátky jedině bojem. Mnoho mužů tohoto přesvědčení prchalo přes hranice Čech a Moravy, nyní Protektorátu, a přes hranice nového Slovenského štátu: jejich cílem bylo utvořit v cizině    {84}vojenské jednotky; ty zasáhnou bojově do války, která je za dveřmi. Byl jsem jeden z takových. Jako mnozí jsem se dal dobrovolně odvést do čs. legie ve Francii. Na blížící se válku jsem hleděl jako na událost přesahující zemi, jako na dějství, jehož dosahu se nebylo možné domyslit, avšak zároveň jako na válku osobní, čistě soukromou. Jak to nejlíp vyjádřit? Dějství války, můj život v ní, se najde v hlavicích sloupů katedrály Božího vesmíru. Po porážce Francie se zbytky legie a našich letců, jimž se zdařilo zachránit se před Wehrmachtem a gestapem, přesunuly do Anglie. Tam se legie chystala na invazi do Evropy; letci zatím okamžitě účinně a se ctí zasáhli do bitvy o Británii jako stíhači a jako příslušníci bombardovací perutě, která na obsazenou Evropu a Německo provedla víc náletů než stanovily předpisy RAF. Později peruť prováděla nálety na německé ponorky v Atlantiku; nakonec do Anglie dopravovala letadla z Ameriky.

Byl počátek roku 1944. Zprávy a pověsti mezi lidmi v legii v Anglii a československých jednotkách na Blízkém východě a v Sovětském svazu putovaly nevysvětlitelným způsobem, ale docházely, a to, co přímo říkaly nebo jen naznačovaly, stačilo: děsivé náznaky sovětských úmyslů ve střední Evropě všeobecně hluboce znepokojovaly ty, kdo byli ochotni slyšet a nesnažili si sami sobě nalhávat, že Stalinovy záměry a Benešova činnost jsou čestné.

V tu doby jsem pracoval v deníku legie jako vojenský novinář. Sídlo bylo tenkrát v Leamington Spa, velitelem byl generál Neumann, nám za války známý pod jménem Miroslav.

„Pane generále,“ řekl jsem za soukromé rozmluvy, o kterou jsem požádal, „jistě je Vám známo mnohem víc než mně o bědném stavu naší jednotky na druhé frontě, o sovětských plánech pro poválečnou dobu a o záměrech Benešovy londýnské vlády pro obnovenou republiku. Přicházím Vás požádat, abyste mě odvelel k Prvnímu čs. armádnímu sboru na východ. Jsem přesvědčen, že mi bude možné sesbírat materiál, který bude mít pro nás jako vojáky i občany jistou cenu – ovšem, dostaneme-li se domů živí…“

{85}Generál mne zastavil pohybem ruky, vstávaje od psacího stolu.

„Prosím, posaďte se, doktore,“ pravil neobyčejně srdečně; kdykoli mne oslovoval, používal mého akademického titulu, nikoli mé hodnosti desátníka aspiranta. „Prosím, přicházíte se skvělým návrhem… těší mě, že ke mně máte tolik důvěry… Bude to nebezpečné… to si uvědomujete? Ale postarám se, aby Vaše prosba byla bez prodlení vyřízena. Jděte si teď promluvit s náčelníkem štábu, podplukovníkem Vondráčkem… ale raději buďte na slovo skoupý. Povězte mu ovšem, že jsem vyhověl Vaší prosbě a požádejte jej, aby se postaral o rychlé vyřízení… můj rozkaz si dejte sám do denního rozkazu.“

Žasl jsem, jak hluboce byl Miroslav pohnut; přešel místností k oknu; po několika vteřinách přistoupil ke mně. Sám jsem si zakázal projevit rozpaky.

„Přeju Vám úspěch a všechno dobré,“ pravil. „A doufám, že se uvidíme po válce… na konec už nebudeme dlouho čekat… a že budeme schopni něco skutečně udělat.“

Stiskl mi ruku; srazil jsem podpatky a odešel udělat, co mi uložil. Byl jsem bez prodlení odvelen k náhradnímu tělesu legie v Southendu. Odtamtud jsem odjel v transportu jedenácti důstojníků na Druhou frontu.

Koncem zimy 1945 transport po dlouhé cestě ze skotského Greenocku cestoval Gibraltarem, Suezem, Palestinou, Irákem a Persií, přes Kaspické moře přibyl do Baku a posléze do Lvova. V Pahleví na jižním břehu Kaspického moře a ještě i v Baku bylo jen chladno, ale brzo vlak cestou na Rostov vjel do strašlivé zimy. Teplota klesala – až na 40 stupňů pod nulou; záchod ve vagonu třetí třídy, v němž jsme cestovali, zamrzl a nebylo možné jej používat. Ve Lvově však už brzo ráno mělo slunce překvapující sílu; tlustá vrstva ledu na oknech vagonu se rozpouštěla v spodním rohu. Náš průvodce z Baku, důstojník NKVD jménem Kuzma, rodem Ázerbájdžánec, zmizel před několika hodinami. Teď byl zpátky se zprávou, že ve Lvově zůstaneme přinejmenším do zítřka, kdy náš vagon bude připjat k vojenskému vlaku, jedoucímu na západ. Kdo chce, může do města, řekl Kuzma.

{86}Na dvou našich primusech jsme roztopili sníh ve velkém vědru, oholili se a umyli co nejlépe. Zatím vagon přesunovali; když pohyb ustal, zjistil jsem, že stojíme na vedlejší koleji. Bylo poledne. Otevřel jsem dveře vagonu, stojícího teď vedle dlouhého vlaku dobytčích vozů. Na první pohled bylo jasno, že ve vagonech jsou váleční zajatci; po celé délce vlaku bylo co chvíli vidět vystrčenou bledou hubenou zadnici. Vyskočil jsem ze dveří co nejdál to šlo; až za asi půl metru vysokou hráz lidských výkalů, lemující vlak. Povíval teplý vítr, přinášející pachy, výkřiky v němčině, smích, zpěv. V dáli, kde vagony končily, bylo všechno bílé, hnědé, modravé a vítr očividně polykal sníh. Jak skvělé: jaro jde a já jsem naživu! S Herodesem jsme přestoupili koleje a vešli do nádražní budovy. V chodbách, v čekárnách starý cigaretový kouř a pach vodky; vojáci, někteří zranění, všichni v neuvěřitelně špinavých uniformách, lesknoucích se mastnotou; spící, zvracející, kouřící; o nic méně špinaví, zřejmě osudu odevzdaní civilisté, lišící se od vojáků tmavou barvou pleti; muži a ženy, většinou stočení do klubíček, spící na neforemných balících a napěchovaných pytlech; tu a tam stojící figura nehnutě zírající do prázdna; oči pusté, nevidoucí, obrácené do nitra; zvuky; chropot, chrápání; vzdechy; bručení a výkřiky ze sna; a všudypřítomný skřípavý zvuk Rudé armády, vlekoucí při chůzi za sebou nohy, které je zbytečné zdvíhat.

Před nádražím dvě zle potřískané tramvaje kroužily na skoro neexistujících kolejích po náměstíčku, které tvořily slepé trojposchoďové domy v obvyklém slohu staré rakouské říše; domy stejné jako v Budapešti, Záhřebu, Vídni, Brně, ve Štýrském Hradci, v Praze; s karyatidami, nesoucími římsy; s ornamentálně řezaným a broušeným sklem v domovních dveřích. Ale přece rozdíl: průčelí hustě poďobaná výstřely; v několika vchodech do domů hromádky výkalů.

„Podívej… ty domy! Jsme zpátky ve starém Rakousku,“ řekl jsem. „Kavárna nemůže být daleko.“

Kavárna byla za rohem na široké ulici vlevo. Netrvalo dlouho a všichni členové transportu se sešli u malých kulatých stolků s horní mramorovou deskou. Uštvaný    {87}kavárník začal klást před každého čaj ve sklenicích. Teď se tvářil veseleji; s potěšením, které se nesnažil skrývat, si prohlížel anglické battledresy; mizel v kuchyni, vracel se; při každém návratu přinášel další sklenice čaje, kalíšky vodky, palačinky a nádobky se zavařeninou. Utkvíval nehnutě u stolků a hovořil stále živěji; bušil se do prsou na znamení důrazu; rozhazoval rukama. Vyprávěl nesouvisle o osudu města, nyní prý navěky pod sovětskou patou – nejzápadnějšího města sovětské říše.

„Pánové,“ říkal, buše se do prsou, „vy Češi to máte nesrovnatelně lepší! Ale dejte si pozor! Nedejte se balamutit, když vám řeknou, to my jsme zde jen na chvilku… nedovolte jim ani chvilku, aby se nadobro usadili! No, snad tomu zabráníte, dá-li Bůh a dá-li vám rozum. My? My nemůžeme… teď jsme zas jednou kolonie. Jak je něco podobného možné? Podívejte se na mne… na nás… podívejte se na biskupův palác nad silnicí… na katedrálu… všecko, všecičko je barok! My jsme střední Evropa… kdepak na východě najdete barok? My zrovna… jako vy, bratři!“

Oči se mu zalily slzami; opět se bil do prsou, běže do kuchyně. „Do města nechoďte… je to nebezpečné… právě ty vaše uniformy. Právě proto, že jste spojenci.“

Opět odbíhal zůstávaje dlouho pryč; vracel se se zarudlýma očima. „ Ty palačinky trvají,“ řekl krotce. Hovořili jsme a jedli. Slunce nad protějším svahem zmizelo za bání katedrály.

„Jdu na vzduch,“ řekl jsem, „a protáhnout si nohy.“

„Nechoďte daleko!“ volal za mnou kavárník.

Venku opět přituhovalo; modravý soumrak rychle houstl. Kráčel jsem dolů ulicí, nyní kluzkou; dolů až ke křižovatce, ani ne sto metrů vzdálené. Sovětská vojačka, stojící uprostřed křižovatky, štíhlá postava, vysoká prsa, řídila dopravu; tu a tam vojenské auto, rachotící selský vůz. Přecházel jsem, zatímco mě děvče pozorovalo. Musí být z vesnice, řekl jsem si, kterou jsem spatřil v úžlabině poblíž Kyjeva. Nezapomenutelná scéna, něco jako Stravinského hudba: děvče, stařena a malý chlapec se snažili vehnat do dvorku hnědou kobylu s šedivým hříbětem. Dívka na mne plaše pohlédla, prudce se zarděla    {88}a s překvapením přejela očima po mém stejnokroji; zrudla ještě víc rozpaky; trochu se zamračila, což dosvědčovalo, že neví, k jaké armádě patřím. Teď na chvíli nevěděla, že stojí uprostřed cesty; armádní auto, které se zastavilo, začalo troubit. Dívka sebou trhla a, pohlédnuvši na mne ještě jednou, ukázala ve svůdném úsměvu řadu drobných zubů. Určitě skvělá v posteli, řekl jsem si mechanicky, náhle si vědom toho, jak jsem zadychtil po ženě.

Začal jsem stoupat do svahu. Obě strany ulice lemovaly staré barokní domy; na temeni pahorku domy končily, zřejmě ponechávajíce místo prostranství před katedrálou s biskupovým palácem. Ale vidět nebylo nic, neboť vysoký dům vpravo všechno zastíral. Stoupal jsem asi třicet metrů. Kolem prošlo několik skupin civilistů. Spěchal jsem teď k průčelím zalitým sluncem; ještě krok, a do očí mi rovnou vpadla zář zapadajícího slunce. To prudké oslnění mě znepokojilo; jako by se mi to stalo poprvé v životě. Dosud oslepen, uvědomil jsem si hluk mnoha nohou vlečených po dlažbě; nohou nesoucích celou váhu a bolest té nekonečné zamrzlé země. Zvuk nohou se blížil, přerušen náhle hlasitým vzteklým křikem. Zaclonil jsem si oči; několik civilistů spěchalo ke mně, jako by na útěku; před nimi vysoká postava v černém plášti, vzdouvajícím se v rychlé chůzi. Jen záblesk; opět jsem byl přinucen zaclonit si oči před paprsky padajícími mně přímo do tváře. Vysoká postava sestupovala spěšně ke mně. Avšak než jsem udělal další krok, zmocnil se mě děs tak prudce, že mě polil pot. Otočil jsem se na podpatku a spěchal zpět na křižovatku; pak rychle přes ni kolem dívky, která na mne s úžasem pohlédla, zpět do kavárny. Třásl jsem se a popadal dech; náhle slabý, zuřící na sebe pro strach, který mě ještě drtil. Vrazil jsem do skleněných dveří; mí druhové seděli u stolků a hráli karty.

„Potkals ducha, že jsi tak rychle zpátky?“ zeptal se lhostejně Herodes, aniž vzhlédl od karet.

Sen, který jsem měl po řadě let v Anglii, s neobyčejnou živostí opakoval mou hanebnou zkušenost ze Lvova. Ve snu jsem kráčel do kopce ke katedrále; třebas jsem spal, jasně jsem si uvědomoval, že sen opakuje všechno do nejmenší podrobnosti. Opět ta vojačka s vysokými    {89}ňadry na křižovatce; zase jsem přecházel kolem ní ulici a začal stoupat do svahu po výměně těch významných pohledů; opět mě oslnilo slunce; opět ty vojenské nohy, vlekoucí se hlasitě po dlažbě; opět ta skupina civilistů jakoby prchajících směrem ke mně, vedená tou vysokou osamělou postavou. Ale v tu chvíli cosi nového, dalšího; ta vysoká postava byl otec, který umřel dávno před válkou a jehož jsme pochovali na Ústředním hřbitově v Brně. Přibližoval se svým známým dlouhým krokem; ne, omyl byl vyloučen; měl na sobě ty své šaty sůl a pepř, vysoké černé boty; svou oblíbenou širokou černou pláštěnku z lodenu, zmítající se v rychlé chůzi; kabát rozepjatý, takže jsem jasně viděl knoflíky jeho vesty a známý stříbrný řetízek napříč. A když jsem mu pohlédl do tváře, ano, byl to otec se svým jednoduchým tvrdým stojatým límcem. Ale tam, kde jsem doufal spatřit jeho oči, v půli cesty mezi límcem a kloboukem; tam, kde měl být krk a tvář, bylo černé prázdno. A zas, tentokrát ve snu, se mě zmocnila panika; otočil jsem se čelem vzad a skoro prchal dolů po svahu.

Polský přítel, rodák ze Lvova, kterému jsem o svém zážitku v jeho městě vypravoval, pravil: „Vysvětlení je snadné… Váš otec spěchal proti Vám, aby Vás varoval, abyste dále nechodil… aby vás nepotkalo něco nedobrého.“

Zmohl jsem se na námitku: „Chápete, ten sen jsem měl po letech. Tož jaké varování?“

„Kdož ví,“ řekl přítel. „Šel proti Vám ve Lvově ve skutečnosti, když jste skutečně stoupal ke katedrále… A Vy jste propadl panice při pohledu na tu známou vysokou postavu, kterou jste však přece nepoznal… zprvu oslepen sluncem, pak oslepen prázdnem místo otcovy tváře. To bylo příliš, protože jste přece jen zahlédl to prázdno a protože jste odmítl přijmout, co jste skutečně viděl.“

Zmlkl, ale hned dodal: „Takže Váš otec přišel ještě jednou, ve snu, aby Vás přesvědčil, že Vás skutečně na lvovskou ulici přišel varovat.“

{90}MATKA

Zatím, což je snad dost divné, jsem mluvil o matce málo; není to proto, že mně byla méně důležitá než otec. Nemiloval jsem ji méně; miloval jsem ji víc, zvlášť za těch roků odcizení od otce, odcizení, jež vyústilo v nesnesitelné mlčení, které nás oba zmrazilo natolik, že jsme oněměli. A miluji stále tuto starou ženu, která stoletá žila a umřela v Brně v sestřině domácnosti. Třebas jsem nebyl u pražského režimu dobře zapsán, snad bych se mohl pokusit ji navštívit, ale uvědomoval jsem si, že hlavní důvod, proč se zdráhám o to pokusit, spočívá v tom, že nechci z křídel paměti setřít perleťový prach; bojím se, co kdyby se ta křídla ukázala jako docela průsvitná. Co bych spatřil? Tak či onak jsem se k tomuto kroku přes propast neodhodlal.

Matka nebyla taková, že by nás, své tři syny a pak svou nejmladší dceru Marii, byla kazila mazlením. Otec věnoval svou inteligenci po krátkém opojení literární činností, jíž v hloubi duše nevěřil, skoro výhradně svému povolání soudce. Jestliže byl měkký a vznětlivý, což působilo, že po výbuchu hněvu upadal v dlouhotrvající zamlklost, matka se příliš na inteligenci nespoléhala; věřila v cit a dala se jím řídit. Byla prazvláštní směsí čistého, chladného a přitom přecitlivělého zaměření; neopájela se zvlášť nadějemi; byla hluboce nábožná; byla hrdé, ale zároveň pokorné povahy a ráda se bez nesnází přizpůsobila. Duchovně kotvila v té snášenlivé versi moravského katolicismu, která nikdy neopovrhovala židovstvím ani protestantismem nebo jiným náboženstvím kteréhokoli druhu. „Každý ve své víře bude spasen,“ říkávala. Navenek se opírala o otce, a když umřel, upjala se na mne. Jako mladá dívka byla ve svém Kyjově a okolí považována za krásku. Tu a tam se stalo při tancích na vesnicích, kam musela doprovázet otce mlynáře a pak obchodníka, že se chasníci, ucházející se o její přízeň, pobodali. Ona však zadala srdce mladému Aloisovi Kalvodovi, slibnému impresionistickému malíři. Později jsem se dozvěděl, že je pojila vřelá láska. Ale byla zde rodina, která    {91}na matku naléhala, prý hlavně má stařenka, aby se vzdala něčeho tak nejistého, jako je umělec. Jaký život by takový člověk dokázal připravit své ženě a později i dětem? Odpovídal by postavení nejstarší dcery bohatého podnikatele? Která k tomu byla, jak mi říkávala, jednou z nejbohatších nevěst na Moravě? Posléze se zlomeným srdcem, které se nikdy docela z té bolesti nezotavilo, ji stařenka přemluvila vdát se za jiného chudého mladíka, mého otce, do kterého se sama zamilovala. Ten nový ženich bude mít jako soudce slušný plat a na konci kariéry dostatečnou pensi. Jak se stařenka přepočítala: Kalvoda se dík nadání a píli vypracoval na vůdčího impresionistu a stal se milionářem. Otec, žijící s rodinou z malého platu soudce, si po celý život nemohl dovolit cestovat do ciziny ani s rodinou ani sám. Po jeho smrti pense matce dostačovala; po příchodu komunistů k vládě se umenšila tak zle, že matka byla odkázána zcela na pomoc své dcery, u které žila. A pokud šlo o „jednu z nejbohatších nevěst na Moravě“, bohatství představoval veliký mlýn; ale ten dvakrát vyhořel. Když vyhořel podruhé, zbylo stařečkovi na koupi domu na náměstí, kde si otevřel obchod s obilím a krmivy, aby uživil svou hluchou ženu a sebe. Jako věno dostala matka skvělý, na objednávku ve Vídni udělaný nábytek a menší částku peněz; ta se bude rok od roku obnovovat. Ale plán lehl popelem; stařenka umřela a stařeček se podruhé oženil s vdovou z Čech s dospělou dcerou; zakrátko se narodila jeho poslední dcera Věrka, jež vyrostla v pověstnou krásku. Po otci zdědila matka malé pozemky v blízkosti Kyjova; jednou provždy je pronajala kyjovskému židovskému rolníkovi Plačkovi, který je sám obdělával a vždy jednou ročně k nám z Kyjova přijel zaplatit roční nájem. Nebylo to mnoho, s opatrností to stačilo jenom na nákup ošacení pro rodinu a látek pro krejčí a švadleny; tenkrát hotové šaty ani nebyly. Z přebytku matka moudře každý rok předplatila v Zemském divadle v Brně dvě křesla. Můj vděk za to nezná mezí; byl jsem to převážně já, kdo matku provázel do opery, jež proslula premiérami Janáčkových oper a mnoha pozoruhodnými představeními, například světovou premiérou Šostakovičovy opery Lady    {92}Macbeth Mcenského újezdu. Mé hudební výchově se tak dostalo mocné vzpruhy; dodnes dávám opeře přednost před činohrou.

Rodiče se měli vřele rádi. Nebyly mezi nimi nikdy spory, ostrá slova nebyla známa. Když však byl otec přeložen, povýšen na své poslední působiště u Vrchního soudu v Brně, objevila se ostrá slova kvůli bědování a slzám, které matka prolévala nad svými nemožnými výpočty, jež otce tolik dráždily. Matka se snažila co nejdůmyslněji rozdělit otcův hubený plat na všechny pravidelné i neočekávané potřeby rodiny; tyto výpočty, kterých by se nebyla za nic na světě vzdala, byly pravidelným zdrojem hádek. Oba rodiče byli přísně mravní; milovali své děti, jimž se snažili všemožně vštípit lásku k učení pro učení samo, lásku k umění, neústupnost od osobní cti a hrdosti a počestnost. „Bát se smíš jen Pána Boha,“ říkávali oba. Umění mělo v rodinném životě velikou důležitost; otec vášnivě miloval knihy hlavně romantiků, parnasistů a později ruský román. Knihy po celý život nepřestal kupovat a rád viděl, když jsem v jeho šlépějích postupoval jako středoškolák a i později, přinášeje od knihkupce Kočího skoro každý pátek novou knížku poesie. Matčin zájem se soustřeďoval převážně na hudbu; byla šťastná, že starší bratr Karel i já jsme slibně postupovali ve hře na housle, takže nastala doba domácích produkcí, kdy nás doprovázela na klavír. Konaly se dokonce pravidelné koncerty kvarteta, které dal Karel jako druhý houslista dohromady poté, co já jsem se jednou provždy hry na housle vzdal ve prospěch poesie. Ale než se to stalo, přehrál jsem s matkou řadu koncertů Itala Viottiho, které jsem studoval pod přísným dohledem výborného houslisty, pedagoga, čelného člena orchestru brněnské opery profesora Burgeta.

Oblíbeným matčiným slovem bylo slovo „povinnost“. S láskou plnila povinnost, kterou pokládala za vlastní, vychovat čistotné, inteligentní a způsobné děti. Povinností nás dětí bylo milovat nade všechno Ježíše, náš jazyk a zemi, kde jsme spatřili světlo světa. Matka byla vřelý místní vlastenec. Pokud šlo o její povinnost živitelky, plnila ji hrdinně ze všech sil. Nebylo to snadné:    {93}peněz nebylo mnoho a vedle toho ji kuchyňské umění zvlášť netěšilo.

„Bože, jak bych si, děti, přála dávat vám každý den maso!“ říkávala často u stolu, hledíc na naše zamračené tváře, skloněné nad bramborovým gulášem bez masa. Vzhled domácnosti jí ležel důtklivě na srdci: vše jen zářilo, lesklo se – od krásných parketových podlah po řady starobylých visacích hodin a obrazů na stěnách. Ráda šila a nevadilo jí donekonečna zašívat. Nejraději však vyšívala a věci jí na plátně skutečně rozkvétaly. Kdykoli měla čas, což bylo málokdy, celá rozzářená usedala u okna nebo za letních prázdnin někde pod stromem nebo nad splavem řeky Ostravice.

Řekl jsem už, že první zkušenost ženské něhy mi poskytla olšovská stařenka. Pak to byly služky, poskytující tento boží dar, nejprve Anežka, poslední Albi, ale především Růža. A přitom jsem byl matčiným nejoblíbenějším synem. Často mi říkala: „Jsi dítě mé bolesti. Ta hrůza, kterou jsi mi působil, když jsi mi jako šestitýdenní nemluvně před očima skoro umíral na ten střevní katar. Děsné… z tebe už tekla jen krev.“

Chudák matka. To samo o sobě bylo dostatečně těžké. Avšak kolik trápení jsem jí působil jako dospívající chlapec svým klackovstvím, přesvědčením, že mě svět i rodiče ve všem utiskují. Až do mého útěku v červenci 1939, několik měsíců po nacistické okupaci, mi dávala přednost před mými bratry; byla mi blízká snad stejně jako mé sestře, dříve než mezi oběma ženami vyrostl silnější svazek za okupace a pak za sotva snesitelné komunistické tyranie. Pojítko se jen posílilo sestřiným rozvodem, tím, že jsem zmizel až do konce války, postojem ženy staršího bratra, kterou si nedovedla zamilovat, ztrátou svobody, lidskosti a vlnami vyvražďování, které oba totalitní režimy rozpoutaly. Jistou úlohu hrály i docela osobní tajné bolesti, především nikdy nevyléčená rána, že podlehla matce a vzdala se svého malíře, a konečně i to, že její poměr k otci nebyl docela uspokojivý, což jí dávalo pocit viny.

Situace se přiostřila, když poměrně pozdě otěhotněla. Tenkrát ona i my děti jsme byli zoufalí, že jsme ztratili    {94}Židlochovice a přistěhovali se do chmurného průmyslového města, jehož osobitost byla teprve v zárodku. Svoboda a blahobyt venkova! Krása přírody! Čistota! Čistý vzduch… to všechno mizelo v kouři továrních komínů. Teď jsme žili na prvním poschodí velikého domu nad hlučnou křižovatkou, kudy vozily valníky australskou vlnu, látky, surové železo a hotové stroje a kudy jezdila tramvaj. Byt byl také mnohem menší než Srncova vila, nebo nám to tak připadalo; za tímto činžákem pole nebyla, jen další a další domy a ulice. Kromě ztráty pohodlného života, venkova a zcela nezvyklého stísnění prostorového i citového, šlo též o drtivou hmotnou ztrátu. Na dvoře v Židlochovicích se popelily desítky slepic, v kádi zapuštěné do země se koupaly kačeny a husy, procházely se nervózní krůty až ke klecím s králíky a do chléva s dvěma prasaty, která každý rok vyrůstala na okraji knížecího lesa. Už jsme neměli ohromnou zahradu, poskytující zeleninu, maliny, meruňky. Otcův plat byl jen nepatrně vyšší – byl povýšen, avšak byla inflace, sice malá, ale na počtu housek a i jinak znatelná; neboť teď se všecko kupovalo. Matka se dost naplakala nad svými nemožnými výpočty. A aby situace byla dovršena, otěhotněla. Byla zoufalá a čekala své čtvrté dítě s temnou předtuchou, se strachem.

TERST

„Jsem na další dítě příliš stará… také pro ně to bude příliš pozdě!“ zaslechl jsem tato srdcervoucí slova matčina za tichého rozhovoru s její mladší sestrou Liduškou.

„Ale kdepak, Mařenko, co tě to napadá… uvidíš, jak budeš šťastná… a zas jednou ti říkám, že to bude děvčátko. Představ si, po všech těch chlapcích.“

Užasl jsem… že budu mít sestru? Ale myšlenka okamžitě zmizela, neboť jsem se plně soustředil na svou novou skvostnou hračku, fotbalový míč. Sestry seděly těsně vedle sebe na dlouhé a široké terase starého patricijského domu vysoko nad přístavem. Nepravidelná    {95}podkova přístavu se třpytila v ranním slunci a řetěz pahorků, táhnoucích se až do dalekého Slovinska, nyní části Jugoslávie, mizel v řídkém závoji horka. Seděl jsem na dlaždicích terasy a pokoušel se vtěsnat do míče gumovou rourku, konec fotbalové duše, zatímco tetina služka Pierina si přicházela pro rozkazy, jakou pastu uvařit k obědu. Míč jsem dostal včera po obvyklé siestě za výpravy do pohádkového obchodního domu na piazza della Borsa. Když jsem se posléze vynořil z obchodu na promenádu pozdního odpoledne, nebyl jsem schopen slova štěstím. Nebyl jsem s to ocenit skvoucí procházející se davy; pamatuji se jedině na štíhlou krásnou rudovlásku v bílých šatech, obklopenou houfem mužů, z nichž jeden vedl ženina velikého bílého chrta s hnědými skvrnami. Ano, a pak ten skvělý strýc Santi, tetin muž, dobře postavený úředník filiálky tehdy největší československé banky, Živnostenské, se vynořil z davu, aby nás odvedl do baru. Tam dvorně podal dámám i mně kornouty zmrzliny, cosi mně také zcela nového, načež se jal sypat cukr do svého espresa.

Dodnes mi není jasno, jak to, že jsme jeli do Terstu. Bylo to roku 1921. V Brně jsme byli teprve několik měsíců a tu jednoho dne po návratu z mé nové nenáviděné a nepřátelské školy, do níž mě dali, otec oznámil, že škola dovolila, abych ji opustil dva měsíce před koncem školního roku. To znamenalo počátkem května, kdy, jak otec řekl, budu provázet matku do Terstu na návštěvu její sestry Lídy. Byl jsem bez sebe radostí. Konec té příšerné školy s výsměchem, že jsem chodil do školy bos; po prázdninách, udělám-li přijímací zkoušku, půjdu do gymnasia na Legionářské, pět minut chůze z domova, na osm let latiny a pět řečtiny. Avšak nejprve cestování! První cestování! Na konci cesty uvidím Středozemní moře! Moře! Uvidím Itálii! Mohlo být něco skvostnějšího? Zvědavost, jak to že jedeme, byla nadšením docela zastíněna; proto dodnes nevím, jak a proč se výprava uskutečnila, ačkoli se to dalo vytušit.

Nejprve Vídeň, úžasné hlavní město staré říše kdysi tak rozsáhlé, nyní scvrknuvší se na alpský státeček; kdysi císařský lesk uniforem, teď ošuntělý kabát republiky,    {96}dosud skutečně, očividně hladovějící. Vezli jsme ohromný náklad mouky, uzeného a vepřového sádla pratetě. Postupem války prodala všechno, aby se udržela naživu; nyní byl její byt skoro prázdný, vychrtlý jako ona. Pak cesta jižní drahou, kdysi tak důležitou, jedinou spojkou říše s jejím jediným přístavem na moři, Terstem. Vlak namáhavě funěl, stoupaje na Semmering, vedoucí přes Alpy. Matka mně s pýchou vysvětlila, že železnici navrhl její strýc Jan, bratr mého milovaného kyjovského stařečka, inženýr vysoké technické školy ve Vídni. Přitom krmila hladového, neuvěřitelně vychrtlého průvodčího kousky uzeného, jež lovila z hluboké misky s modrým vzorem, kterou vezla jako dar sestře. Průvodčí plakal vděčností; opakoval, že Češi budou jednoho dne litovat, že rozbili říši; že teď je všechno nesmysl. S pýchou jsem hleděl z okna vlaku na první skály, které jsem viděl, neřku-li na vrcholky úžasně rovných vysokých smrků pod mosty trati, kde se vlak jistě zřítí do propasti. Tunely mě plnily úžasem a obavami stejně jako vlak, který před každým dlouze a s úzkostí pískal. Poté jsme projeli Štýrským Hradcem, kde před lety umřel stavitel trati, prastrýc Jan a kde mi bylo souzeno v daleké budoucnosti studovat rok na právnické fakultě Karlo–Ferdinandovy university.

Hory. Louky, jimiž se klikatily zelenooké průsvitné řeky; rychlá skočná řeky Mury. Dlouhá zastávka v Mariboru, prvním městě nového království: řeči četníků v bílých stejnokrojích jsem trochu rozuměl, ač slova byla znetvořena; prudké řeky, stejně jako náš rychlík pádící pod horami korunovanými kostely; kučeravé Slovinsko; naprosto jiné než má milovaná Svratka s lenivou hnědou vodou, než náš ošklivý vysokánský kostel. A spánek na lavici u okna; pohled na dvě poschodí vysoký most postavený nad řekou Piavou z rovných vysokých smrků a stejně jako ony se kolísající pod krokem jedoucím vlakem; ráno, skoro ještě za tmy, výtečný telecí guláš v Udine; zpátky do vlaku; spánek.

Při východu slunce žízeň a horečka. Běžel jsem k oknu; hluboko pode mnou zvolna se šířící třpyt, blyštění nedohledné pláně, po které se stěhovaly vrásky. Moře!    {97}Vlak nadšený zřejmě jako já, dýchal s úlevou; lokomotiva už nebědovala; se sykotem páry pádila, táhnouc za sebou vlak zatáčkami trati na svazích nad nepopsatelnou nádherou a třpytem.

Modravá pláň pod námi; světlem přecházející z temné v modravou, v šedivou, ve všechny odstíny stříbra, které oslňovalo stejně jako matčiny stříbrné příbory, když na ně padlo slunce. Odstíny zeleně. Plání skoro nepozorovatelně putovaly hladkost, drsnost, vrásčitost, nekonečné pokosy nebeské a mořské trávy, které tam kosil neviditelnou kosou neviditelný muž zvolna kráčející k obzoru. A podivně vinuté cesty, úzké široké chodníčky mezi pokosenou travou anebo přes ni; tak nepravidelné, přecházející odnikud a mizející do nikam; směřující k dalekým kopcům na protějším břehu zálivu pode mnou; objevující se, mizející kamence břehu, vyběleného jako staré kosti, na kterých se rozbíjejí dvě tři dlouhé vlny korunované pěnou. Osudové setkání s mořem. Thalassa! šeptal jsem si, aby mě neslyšela matka, stojící vedle mne, stejně rozčilená jako já. To otec mi před odjezdem vyprávěl o anabasi, mučivém ústupu starého řeckého generála Xenofonta strašlivými horami, kterými jednoho dne pojedu, zemí Kurdů, pobíjejících jeho vojáky; a když uštvaní žoldnéři prince Kýra, kterého nedokázali udělat velikým králem ani zachránit před smrtí, konečně pronikli ke svému Černému moři, jež kdysi s láskou jejich předkové nazvali Pohostinné, Pontos Euxeinos, křičeli: Thalassa! Thalassa! Moře! Moře, které pro ně stejně jako později pro mne znamenalo spásu. Od prvního pohledu na ně před Terstem je mi moře nástrojem štěstí a radosti, bez ohledu na změněné podmínky, za kterých se dnes ocitám na jeho březích. Stejně jako Xenofontovi, i mně tolikrát pomohlo v rozhodujících chvílích života.

„Moře je polovina svobody,“ opakoval dr. Smolčic, československý honorární konsul několik týdnů před válkou, hledě oknem na moře ze své kanceláře, vměstnané do trosek Diokleciánova paláce ve Splitu.

„Já vím,“ řekl jsem, „proto jsem tady.“

Na pobřeží Dalmácie, kam jsem uprchl ze země obsazené nacisty, jsem si byl jist svobodou; tím, že si ji    {98}nakonec plně získám, obhájím a po svém dobře užiju. Moře mě přeneslo do Itálie, do Francie, kde jsem počátkem války vstoupil do naší legie v Agde, starobylém městě Languedocu, založeném ještě před Kristem řeckými osadníky.

Matka, teď v pokročilém stupni těhotenství, stojí vedle mne v chodbičce v krásných šatech z jemného režného plátna nabarveného na modro. Je umyta; svěží; učesána; rozradovaná – přece za chvíli budeme na konci předlouhé, tolik matoucí cesty: Terst už je v dálce vidět! Matka mluví s krásným, černovlasým mužem, který je doma v dokonalé vídeňské němčině; zdvořile se představuje; vrací se domů do rodného Terstu.

„Vidíte ten hrad pod námi? To je Duino. Tam žil básník Rilke… tam napsal mnoho nádherné poesie. Tenkrát přišel do důležitého města a přístavu. Ale co je dnes Terst? Zhola nic. A Itálie by šílela, kdyby jej užívala jako přístavu… má mnohem důležitější přístavy, Benátky hned pár hodin vzdálené, Janov, Neapol, Anconu a jiné. Bastano! Proto jsme teď bezvýznamné město… per cortesía, madame, nebylo to šílenství, že Slované s Maďary rozbili rakouskou říši?“

„A přece, pane,“ odpovídá matka celá zardělá, „ nejste rád, že jste jako Ital svoboden? Že už vás Vídeň neutiskuje?“

„Ano… do jisté míry… sí… ale přece… byl ten útlak skutečně tak nesnesitelný? A nebude budoucí útlak, který je teď nevyhnutelný, horší? Víte, náš Machiavelli nás učí bezohledně… necitelně… pochybovat o všem pod sluncem. Takže nenadrobili jsme si naším šovinistickým nacionalismem a naivností strašlivou zkázu? Tuším, ne, jsem si jist, že přijde… ne… appunto, musí přijít! Dali jsme se oslepit… byli jsme obrovská říše, jen uvažte… é vero?… bašta proti Germánům a Rusům, které přes jejich revoluci ani nenapadne hodit imperiální rozpínavost přes palubu… ne, Rusko nebude o nic méně nebezpečné. A nejhorší je, že teď jsme všichni de riguer navzájem nepřátelé… Češi, Jihoslované, Italové, Rakušané, Poláci, Maďaři… jaká bída… to jsme ty staré křivdy napravili!“

{99}„Máte pravdu… je to pravda. Jak strašné. Ale musí to být, jak říkáte? Snad… snad dosáhneme usmíření?“ bojuje matka. Jsem ohromen její úzkostí; zardívá se teď hlouběji.

Prokluzuji jí pod paží, kterou se drží tyče u okna; objímám ji v pase, jako bych ji chtěl hájit. Ale co naplat, ten muž mě fascinuje… mluví tak volně, svobodně… s citem, ale zároveň nedbá, jestli slovy raní ty, kdo ho poslouchají, nebo sám sebe. Naslouchám jako uhranut.

Muž hovoří; mé vzrušení roste, neboť se mně okamžitě zalíbil. Ale mé rozčilení se rychle rozplývá v tíseň. Tomu muži je líto, že už nemáme mocnářství; je mu líto, že matka, já a on už nejsme jedno; že jsme navzájem cizinci; k sobě teď musíme přes hranice nových republik, království; a zakrátko… ne, byl jsem příliš zmaten, než abych se mohl dohadovat… mohl tušit, vždyť mi nikdy nenapadlo… co s námi bude. Snad je mi též líto, že už nemáme starého císaře, mého oblíbeného hajného. Bylo to správné…?

Bylo to správné, že jsem za tmy běhal po Židlochovicích a strkal lidem pod dveře kus papíru, na němž ruský car sliboval rozdrtit utlačovatele Slovanů, sliboval je osvobodit? Kdo se ho prosil? Ale já jsem to dělal s nadšením. Všechno šlo hladce: otec i ředitel naší školy pan Coufalík, ti mi dávali carovy manifesty, abych je strkal pod dveře; k neuvěření, oni sami, rozumní dospělí, mi přísně nakazovali, že se nesmím dát vidět, že se musím vyhýbat našemu jedinému policajtovi, neřkuli četníkům, vracejícím se nocí ze služby; za žádnou cenu nesmím být chycen při činu. Vadí mně, že car je mi docela lhostejný?… ať, ale úkol je vzrušující; tajnůstkářství, tajemství, dobrodružství mi nahánějí husí kůži… skvělé mrazení.

Tím, co dělám, nedělám nic špatného, říkal jsem si. Ale car císaře nerozdrtil, jak sliboval. Slovany neosvobodil… Slovani to bez cara dokázali sami, včetně mne, malého kluka, říkám si, naslouchaje Italovým slovům… pro nás to udělal profesor Masaryk… a pak horečka posledních dnů války! Všeobecné šílení, takže mně v paměti zůstal jenom čin, jímž jsem já sám přispěl ke zničení    {100}starého císařství, které jsem měl asi rád. Ano, jistě, na náměstí jsem pozoroval lidi, jak strhávají z obchodů a tří veřejných budov – soudu, radnice a pošty – nápisy německé a dvojjazyčné, jak rozbíjejí dvojhlavého orla na císařském znaku na zdi soudu. Obrovská legrace; báječné rozčilení, i když se jen člověk dívá… Ale… vkřikl jsem na bratra Jiřího.

„A kalupem dom!… My jim ukážeme!“

„… co rozmlátíme?“ řekl Jirka.

Pádili jsme domů. Uřícený cestou do kopce, nebyl jsem na otázky schopen odpovídat. Doběhli jsme domů rekordní rychlostí.

„Počkej… honem rýč. Ten malý, ne, ten prostřední… já vezmu sekery, pantok aj malou.“

S nástroji v ruce jsem přeběhl silnici k okraji Vláďova domu. Několik kroků od něho vysoký sloup; na něm, přibitá na několik desek, veliká plechová tabule.

„Dej sem rýč… ty zatím sekej!“

Ryl jsem ze všech sil do tvrdé kamenité půdy u paty sloupu. Pot mě oslepoval, ruce, paže bolely, na dlaních naskakovaly puchýře. Chvílemi jsem sekal tatínkovým pantokem a zas ryl. Zuřivě… přece nepřítel! Utlačovatel.. a my dva tady jsme rýčem a sekerami ničili otroctví, jak se patří na hrdiny nového řádu.

Sloup s tabulí se zřítil s hlasitou ranou; nápisem vzhůru. Nápis, přikazující vozidlům, vstupujícím do města, rozdělený na dva sloupce kolmou čarou… nad každým sloupcem jsme četli

LANGSAM FAHREN – JEĎTE ZVOLNA.

Pak ještě nějaké rozkazy… ale dole, a to bylo hlavní, špatně namalovaný císařský znak s dvojhlavým orlem.

„Co teď? Co s tím?“ zeptal se Jirka.

„Nemožeš počkat?… na, vezmi za rožek… tak… ne, dál k prostředku… a jde se.“

Nadýmal jsem se pýchou cestou prázdnou ulicí svažující se k náměstí. Prázdno všude, jen před pekařstvím si hrálo několik malinkých dětí a třískalo se v prachu. Ale nikde živé duše, která by se nám obdivovala! Unavení, zpocení jsme s hněvem vstoupili na náměstí naplněné hlučícími davy. Těžký plech, který jsme nesli, se    {101}prohýbal a tiše rachotil. Popadali jsme dech… a lidé okolo kleli, křičeli; slyšeli jen sebe, poplácávali se po zádech; stáli, na tvářích hloupý výraz. Dobře, ale copak nikdo nevidí, jak za ně pracují dva malí chlapci? Pěkný začátek nových poměrů! Kdyby si nás aspoň všimli, pochválili. Kráčeli jsme středem náměstí se svým břemenem. Pojednou nám neočekávaně zahradil cestu muž, ustoupivší rychle vzad; narazil do plechu; plech nám vypadl z rukou na dlažbu s rachotem. Muž se na nás otočil s kletbou. Zdvihli jsme plech bez sebe rozčilením. Jirka několikrát zavzlykal. Zuřivý slzami, deroucími se mi do očí, jsem vzkřikl: „Nestydíš se? Hned přestaň cébit. A teď dál. Už nemáme daleko.“

Minuli jsme otcův soud. Na žebříku opřeném o zeď stál člověk a kladivem nad okny prvního poschodí rozbíjel císařský znak; několik dětí se sápalo na žebřík a pokřikovalo. Psi běhající kolem zuřivě štěkali. Se strachem jsem pohlédl vzhůru: co kdyby se otec díval oknem?

U pošty podobný obraz. Nějaký chlap se domáhal hřebíků, mávaje kladivem. Když hřebíky přinesli, jal se přibíjet nad okna přízemní budovy čerstvě natřenou dřevěnou tabuli, prohlašující, k čemu je budova. Uprostřed bílé tabule s černým nápisem znak, který jsem neznal. Znal jsem českého lva, ale nevěděl jsem, co značí tři zelené hory s dvojitým křížem: nevěděl jsem, že hledím na znak Slovenska.

Na malém prostranství před budovou školy velký dav hlučel méně než jinde. Lidé nadšeně, lhostejně, na půl ucha naslouchali fistulce, kterou zpravidla pan ředitel Coufalík nemluvil… jenomže on přímo ječel.

„… musíme se osvobodit od černé a žluté barvy, která se nám zažrala do kůže… zakousla do srdce… od hanebných barev starého Rakouska! Ať žije nová bílá a rudá barva českého národa. Hurá, jsme svobodní!“ Výkřiky a potlesk přehlušovaly jeho další slova: pan ředitel stál, gestikuloval a otvíral ústa, jak se zdálo, nadarmo.

Byl jsem uštván. Semknuté rty mi slepovaly hořké sliny. Pohlédl jsem úkosem na svého milovaného šestiletého bratra, jemuž slzy smývaly z lící prach a špínu.    {102}Volnou rukou jsem se dotkl vlastní tváře; byla stejně mokrá. Dusil jsem se. A náhlý nával vzteku, ale hlavně nevýslovné hanby.

„Okamžitě přestaň… teče ti z nosu, sopláku!“ vykřikl jsem na Jirku, věda, že zasloužil-li si někdo nadávky, byl jsem to já, ne on, ten mrštný, odolný, milující a oddaný bratr, který nikdy nebyl na obtíž.

Slzy se mi lily po tváři. Jirka na mne dlouze pohlédl svýma černýma očima; vzlykl a přestal rázem plakat. Jen několik kroků, utěšoval jsem se, a dokončíme… co? vhodné slovo mě nenapadlo.

„Honem!“ zavolal jsem. Spěchali jsme doprostřed mostu.

„Tak… a konec!“

Pustili jsme plech a ten, padaje, zařinčel. Zarachocení bylo tak silné, že úplně přehlušilo křik a zpěv, doléhající z náměstí. Protlačili jsme plech železnou konstrukcí mostu, až se sklopil; teď padal; voda vystříkla, břímě zmizelo pod zakalenou vodou. Ale hnědavá špína plynula dolů řekou. Nápis byl i teď docela čitelný.

LANGSAM FAHREN – JEĎTE ZVOLNA

Čitelný byl i v hloubce asi půl metru.

Na mostě nebylo človíčka; nikdo nebyl svědkem našeho činu. Zhnusen zlostným přívalem zahanbení, chopil jsem Jirku za ruku a táhl jej pryč. Směřovali jsme zpátky ke konci mostu; a ta hanba a výčitky svědomí a stud jen a jen rostly.

Pan ředitel Coufalík stál teď na židli; mluvil dosud k zástupu, stále rostoucímu, protože rozbíjení státních znaků se už skončilo.

„A pracujeme pro náš nový stát… pro demokracii, a všichni svorně… v jednotě a vzájemné lásce… jako včelstvo, které… které…“ pronášel právě pan Coufalík, proslulý též pověstí zkušeného včelaře, „včelstvo, které nemá císaře, nemá trubce… nemá císařovnu,“ vykoktal náhle v rozpacích.

Jirka na mne pohlédl svýma vážnýma očima.

„On lže… on ví, že v každém úle je královna… On mně to sám řekl,“ pravil Jirka bez stínu posměchu. Bude mě dál mučit svým klidným hlasem, svými pozorováními,    {103}která jsou tak pravdivá a zraňují tolik právě proto, že nezná zlomyslnost?

Zasmál jsem se drsně a chytil bratra za loket. Tlačil jsem jej rychle z náměstí na břeh řeky až tam, kde se končila kamenná hráz mostu. Seběhli jsme k vodě, klekli a šplíchali si vodu na tvář; nechávali pak vodu proudit přes zraněné dlaně.

Hleděl jsem upřeně, okouzlen pohyby Itala, mluvícího s matkou. Opět jsem byl schopen vnímat, co říkal. Tváře mi hořely; mluvil jsem k sobě surově a bezohledně, nic jsem neskrýval ani sobě, nic neomlouval, právě tak jako ten muž hovořící s matkou. Ano, též já jsem vinen; přispěl jsem ke zkáze. Byl jsem ovšem malý, ale to na věci nic nemění. Protože jsem vynaložil všechnu svou sílu, kterou jsem tenkrát měl. Všechnu sílu a důmysl, na něž jsem se zmohl; a to bylo rozhodující. Má vina je jasná; můj podíl na vině druhých se nedá smazat. Teď se ptám sám sebe: bylo to správné – běhat spícím městem a strkat pod dveře papíry s carovými sliby, o které nikdo nežádal? Osvoboditel Slovanů! Už tenkrát jsem věděl, že jsem Slovan, ale carova slova? Ta postrádala smyslu. Nevěděl jsem, co za člověka je car, dobrý, špatný; ani proč slibuje rozdrtit utlačovatele, kterým, jak jsem věděl, měl být můj oblíbený starý hajný. Nechápal jsem, oč tady šlo; nechápal jsem, když dospělí říkali, že Slované mají být osvobozeni. Aby co? Byl jsem Slovan, ale necítil jsem žádný útlak; byl jsem volný jako vítr, a jestliže mě kdy někdo utlačoval, byli to rodiče a škola. Takže jsem pobíhal městem samá pýcha. Jak to, že jsem svou vlastní důležitostí nepraskl? Jednou za uherský měsíc jsem poslouchal na slovo, neodmlouval jsem. Protože jsem bez reptání poslouchal, stal jsem se důležitým; tím jsem sobě před očima rostl. Lichotilo mi, že mě otec i pan ředitel pokládají za důležitého; dávají mi ty manifesty, abych je strkal pod dveře; ale úplně mě ohromovalo, že mě napomínali, abych si dával pozor. Dovedl jsem přece mizet bez napomínání; v tom jsem byl mistr.

Slova Itala mluvícího s matkou mi dala v blesku prožít, jak jsem přispěl k zničení monarchie. Má vina, má    {104}největší vina… ale tak či onak, stalo se to přece teprve před třemi lety; snad proto mi bylo jasné, proč mě hryzalo svědomí. Ale byla záhada, odkud ten pocit hanby? Za nic na světě jsem nemohl… ale most, všecko zmizelo… teď jsem všechno zaplašil z mysli a pozornost sama, jsem naslouchal.

Ital dělal rukou výmluvné pohyby: „Nechci říkat, že jsme se navzájem zvlášť milovali… určitě ne. Ale snášeli jsme se chvílemi a krk jsme si jeden druhému podřezávali spořádaným způsobem. A krom jiného… měli jsme jedinou vládu, jednu armádu, jedny byrokraty… kolik jich máme dnes? Tím jsme se obohatili?“

„… a jeden jazyk… němčinu,“ řekla matka, teď skoro taková, jak jsem ji znal, i když ještě rozpálená.

„To není přesně pravda, vero?“ Muž udělal pravou rukou složitý pohyb; mělo to znamenat, darmo mluvit? Potřásl svou nádhernou hlavou. A po chvilce: „Uvidíme, signora, snad ještě i Vy i já… ale váš chlapec docela jistě, jakým jazykem nás budou nutit mluvit… když jsme teď tak rozděleni. Ale co na tom, pravda, z počátku budeme ve svých loužích kvákat jen italsky, česky, polsky, slovinsky, německy…“

Nemohl jsem z muže spustit oči. Byl hluboce pohnut; přeběhl si dlaní přes tvář, jako by chtěl setřít pavučinu. Pak pokračoval docela jiným tónem s veselostí trochu nucenou.

„Vidíš,“ řekl, skloniv se rychle ke mně, tam dole ten mramorový zámek? To je Miramar…é bello, vero? A tam ty lodi, jeřáby, komíny jsou loděnice Pirano. Teď tam moc práce nemají.

Pohladil mě po hlavě: „É bravo,“ pravil. Poklonil se matce a řekl: „Buon viaggio!“ a odcházel chodbičkou.

Pobyt v Terstu byl dobou nekonečné blaženosti, krátká, dva měsíce trvající věčnost, jež mi prodloužila dětství. V jeskyni času se pohybuje elegantní, štíhlý a vtipný strýc Santi, kterého Terst zpracoval v dokonalého Itala; vznětlivý, velkodušný, přívětivý syn bohatého sedláka na gruntu v Horních Krůtech ve středních Čechách. Koncem války střílel z pistole nedaleko Václavského    {105}náměstí v Praze na německé vojáky; sám byl skosen ranou střelce, stojícího na střeše domu proti Německému divadlu. Jeho krev vytvořila na chodníku tratoliště. V téže jeskyni jeho žena, teta Lída, hezká blondýna, teď po potratu churavějící tvrdá tygřice, pronáší česky a italsky své staccatové věty, znějící jako praskání bičem; má sestřenice Inka, dobrá přítelkyně, třebas o tolik mladší, mluvící jen italsky; kuchařka Pierina, nekonečně se dohadující s tetou, jaká pasta a jaké sugo se budou vařit. Je to též město samo; vznešené budovy vystavěné z místního vápence a mramoru; vždy čistá dlažba z ohromných kamenných desek. Cinkající tramvaje; obchody; trhy; cukrárny, kde nám každé odpoledne, Ince a mně, kupují, když jsem se unavili skákáním do vody v Bagno Militare, ohromné řezy, plněné smetanou nebo žloutkovým krémem.

Ta začarovaná jeskyně zvučí jazyky moře. Moře do ní stoupá, odlévá se z dutiny, která je čas. Jak jinak by mohla spojovat, jestliže hranice nejsou, čas Odysseův, dávných vojáků a mořeplavců mnoha zbraní, vlajek a jazyků, s časem Krista samotného, s časem chátry, kupců, vládců a filosofů. Teď se blyští v slunci; směje se; mračí se; je rozhněváno a vraždí; je šedé a zelené; modré; purpurové a vede rozhovory s básníky, s větrem, deštěm a břehem země.

Toho června pršelo každou noc. Přes den bylo jasno a teplo. Dokonce i místní říkali, že třešně jsou letos výjimečně velké a šťavnaté, mnohem lepší než za války.

S Inkou běžíme pro třešně na ovocný trh; skáčeme dolů po schodech prudce se svažující uličkou, vinoucí se mezi zahradami; centesimi, které nám dali, pevně svázané v kapesnících. Tam v zátočině několika schodů koza stojící na zdi okusuje květiny. Koza výsměšně pomekává. Inka se zastavuje a mává drzému zvířeti před očima kapesníkem.

„Guarda, guarda, capretta… il mio fazoletto dal tatoci!“

Tatoci mi po návratu s třešněmi z trhu vyložil, co Inka říkala; dovedl jsem to opakovat, protože ta italská věta mi uvázla v paměti.

Krátce po našem návratu do Brna strýc Santi psal, že    {106}Inka dostala zánět mozkových blan a umřela. Její jásavý výkřik… pohleď, pohleď, kozičko… na můj kapesník od tatínka, v duchu umísťuju jako nápis na její hrob, kdesi na svahu terstského zálivu; na oba konce nápisu zavěšeno po třech krvavých třešních.

„A jak jste se dostali z Terstu domů?“ ptá se Zdena, které kapitolu dočítám.

„Skvěle, zvláštním vlakem s ruskými legionáři, kteří se vraceli z Vladivostoku domů.“

Zdena se chystá něco říci: „Počkej chvilku, nechej mě dokončit,“ povídám.

„Najednou v přístavu před Molo San Carlo kotvil obrovský parník se čtyřmi komíny… celý Terst byl na nohou, takže v přístavu, v přilehlých ulicích a náměstích se to jen hemžilo Terstšťany a vojáky v světlezelených uniformách s malou trikolorou šikmo na čepici. Strýc Santi řekl, že loď byla původně německá, jmenovala se Deutschland, ale Američani ji zajali a přejmenovali na America; a ta teď přivezla Suezem legionáře sem. A plukovník Husák, jejich velitel, teď vyjednává s italskou vládou zvláštní vlak, aby mohli co nejrychleji domů… přece jen už jsou skoro tři roky po válce.“

„Husák, říkáš? Husák byl tatínkův přítel a tatínek s ním cestoval domů z Vladivostoku, kam přišel přes celé Rusko a Sibiř, když uprchl bolševikům, kteří ho odsoudili na smrt,“ říká Zdena vzrušeně.

„Představ si… a strýc za několik dní přišel s tím, že vlak dostanou a že on nám už ve vlaku vyjednal místo. A tak jsme s matkou, my dva jediní civilisté, přijeli do Čech, kde první zastávka byly České Velenice…“

„Ty náhody!“ žasne Zdena, „takže se dá říct, žes přijel za mnou s mým budoucím tatínkem… a přes Velenice, kde on pak pracoval…“

ČETBA

Nijak jsem si nezasloužil, že mě matka ze všech dětí měla nejraději; jsem přesvědčen, že můj mladší bratr Jiří si toho zasloužil víc než já. Bylo divné, avšak jsem si tím    {107}jist, že jsem matčiny lásky jen zřídkakdy zneužil; hlavně to bylo, když jsem na ni naléhal, aby se za mne u otce z toho nebo onoho důvodu přimluvila. Snad mě měla nejraději pro mé nesmysly a proto, že jsem za každých okolností dával přednost společnosti děvčat a žen, obzvlášť starých žen, jako byly paní Polášková anebo spisovatelka Božena Benešová a její dvě skvělé sestry, teta Mařenka Zapletalová a teta Líza Nevyjelová. Starým dámám jsem se bez rozpaků svěřoval a ony mi byly věrnými přítelkyněmi, za což jsem byl nekonečně vděčen. Matka někdy říkávala, že jsem se narodil rytířem: to znamenalo, že jsem se k nim choval s tou ohleduplností a dvorností, jíž jsem byl schopen. Tak či onak jsem využíval svých přítelkyň bez rozpaků a vědomě. Běda, často to byly mé sobecké cíle, když jsem usiloval o výhody, které postupem let byly míň a míň nevinné. Liboval jsem si v dvornosti všeho druhu; pádil jsem ke dveřím, abych je otevřel těm stvořením se zástěrou nebo tonoucím v krajkách; s radostí jsem jim dělal poslíčka; myšlenka, že tato stvoření v sukních, s dlouhými vlasy, mnohem živějšími, než kdy měli muži, s hlasy tmavými jako samet nebo skvěle vysokými, tyto osoby mající na krajíčku stejně smích jako slzy mají nést košík s několikakilovým kusem cukru, úťatým z veliké homole, kilo mletého máku, kávu nebo čaj, velice těžké koše mokrého prádla, které se mělo rozvěsit anebo bělit na trávě, mně byla nesnesitelná. Tak jsem jim vybíral z rukou koše se zeleninou nebo ovocem a kropící konev. Klepání koberců jsem pokládal za šílenství, ale potlačoval jsem svůj odpor a pomáhal i při té špinavé a prášivé práci. Tyto pozornosti zahrnovaly matku bez rozdílu. Matka byla též šťastná, že jsem se s nadšením učil všem písním, které znala, které jsem mámil na strýcích, ale většinou starších tetách, sestřenicích za prázdnin na mlýnech prastrýce Karla na Čejči a prastrýce Jana v Moravské Nové Vsi, na kočích, pacholcích a děvečkách. Matka milovala tento živoucí poklad poesie a hudby, který byl současně zdrojem základních pravidel života. A později: jak byla nadšena, když jsem přišel s neuváženým nápadem, že budu básníkem; představte si, budu vydávat tenké knížečky; mé verše    {108}budou pronášet sličné rty, chvějící se sladkým smutkem, neboť báseň vyloženě strhujícím způsobem naříká; snad budu obdivován, dokonce chválen těmi nepředstavitelnými soudci, kritiky; snad, ač se z toho točí hlava, budu oslovován Mistře. Bůh buď pochválen: jen jediný člověk v životě, profesor Bělehrádek, mě tak oslovoval přes mé protesty. To, že jsem tomuto všemu unikl, lze přičíst tomu, že píšu a publikuju své veršíky v dalekých končinách. A tak, jestli vůbec, mám většinou neviditelné čtenářstvo mezi lidmi rozptýlenými v exilu po všech pevninách a spíše se zajímajícími o to, jak zbohatnout; v mé rodné zemi jsou mými čtenáři hlavně příslušníci nejstarší a mladé generace.

Dlouho před tím, než jsem poprvé vstoupil do obecné školy v Židlochovicích, mě matka na mé naléhání učila číst. Ty sedánky jsem miloval: usadil jsem se na okraj jejího šicího stroje a lekce začala. Matka zastavovala stroj, když jí pod míhající se jehlou proletěl sešívaný polštář; přečetla mi slovo nebo dvě; vysvětlila písmena, skládající slova; já jsem ty obrazce opakoval; obrazce se stále opakovaly, ale pokaždé, hotový zázrak, říkaly něco jiného; skládali jsme společně slova do věty; to bylo nesnadnější. Za těch přestávek jsme čítávali hodiny. Hukot stroje ustal; avšak my jsme ještě hlučeli nad kopci nových záclon, povlaků na duchny. A záclonami se blížil kostnatý, šlachovitý mužík s míškem přes rameno.

„A Ilja Volžanín,“ četla matka a já jsem po ní opakoval, „vzal do svých bílých rukou míšek, který bohatýr Svatohor nedovedl uzdvihnout a ve kterém byla váha matky země. A on, Ilja, zdvihl míšek a přehodil si jej přes rameno, protože matka sirá země jej miluje.“

Hlas se mi třásl, když jsem s matčinou pomocí četl o Žabce královně. To byla přece nejkrásnější žena na světě, skrytá v žabí kůži. Byla stižena prokletím, z něhož ji jednou provždy osvobodí pokorná, trpělivá, nezištná láska, nedbající odsuzování či výsměchu světa. „Maminko, já budu tak milovat!“ prohlásil jsem, zatímco matka vesele zatleskala, třebas mně v očích stály slzy. Láska se musí podrobovat zkouškám, to je jasné. Takže to platilo i pro prince. Když ten se s ní oženil – musel, protože    {109}veliká žába držela v ústech jeho kalenou střelu –, ukazovala se světu trvale jako žába, třebas když všichni odešli a ona s princem osaměla, se změnila v nejkrásnější ženu na světě. Princ si vzal žábu, kterou přinesl do kostela na polštáři. Přijímal s vírou, jež jej nikdy neopustila, žabčiny způsoby; jak pekla chléb, na který zadělala studenou vodou a pak těsto nalila do studené pece. Ale ráno princ odnášel matce chléb nekonečně lepší než pecny, které napekly ženy jeho starších bratrů. Když pak konečně, po všech zkouškách, žabka usedla jako skvoucí kráska u veliké hostiny vedle ohromených a závistí zelených manželek princových bratří, lila si do levého rukávu nedopité víno, kdežto do pravého házela z talíře kosti. Po hostině, jak jsem se dočítal se stoupajícím nadšením, vedla hosty, kteří se jí kdysi vysmívali, ale teď nebyli schopni slova, na terasu. Tam máchla levým rukávem; a hle – z nedopitého vína tam bylo veliké jezero; když zasvištěl vzduchem její pravý rukáv plný kostí, vzlétly labutě, kachny a jeřábi a začli usedat na jezerní vodu.

Šicí stroj se rozhučel; začínal jsem číst pohádku o Dědu Vševědovi se zlatými vlasy; ten všechno zas viděl. Jak jsem litoval, že pole ligrusu, nad nímž na mezi jsem seděl vedle matky, vyšívající bleděžlutým a bleděmodrým hedvábím veliký velický vzor do středu těžkého ubrusu, nebylo raději ta příkrá stráň Beskyd; protože tam černokněžník, který dokončil práci na pomoc chudobnému horalovi, vytáhne fujaru; začne na ni hrát a jeho černý plášť se kolem něho svine a odnáší jej do dalekých zemí, jak každý dobře ví. Avšak přiletí mi černokněžník na pomoc, až to budu potřebovat?

Otec často mému koktání při hlasité četbě naslouchal; když jsem skončil, někdy mě odměňoval tím, že mi četl o Achilleovi a Hektorovi, ale hlavně o Odysseových bludných cestách mořem. Skvostně psané pohádky, jak je vyprávějí spisovatelé 19. století, Božena Němcová, K. J. Erben, Beneš Method Kulda nebo Antonín Bartoš, jsme opětovně předčítali; některé jejich pasáže, dík nádheře jazyka autorů, mi při prvním čtení uvázly v paměti.

{110}Léto roku 1914, kdy mi bylo něco přes pět let, bylo horké; třešně a meruňky byly jedinečné chuti. Na druhé straně silnice, na srázném dvoře protějšího souseda, se v hlubokých prasklinách ve vyprahlé půdě objevily velikánské zkamenělé mušle; žily tady kdysi v teplém třetihorním moři, jehož příboj stoupal a klesal na svahu kopce nad naším domem, kde se suchá hlína, kdysi mořské bláto, drobila v dlouhých osmihranných sloupcích. Ty mušle, které dnes najdete jen v tropických mořích, byly velikosti malého umývadla. Byly jednou z našich nemnohých hraček. Hlavními hračkami mně byla okolní krajina a pes; ostatní jsem musel udělat sám. Svým nožem, drahocenou chloubou každého chlapce, jsem vyřezával Věrce a Milušce z polének tělíčko a hlavu panenek; pak bylo na nich si na ty nemotorné loutky našít šaty z hadříků, vyškemraných na matkách. Z jara, když začala stoupat míza, jsem jako druzí dělal vrbové píšťalky s jednou až třemi dírkami. K tomu jsem musel najít naprosto rovnou větev, hladkou, bez pupenců, asi třicet centimetrů dlouhou, tlustou asi jako palec dospělého člověka. A na tom vrbovém prutu se muselo rychle pracovat, aby míza nevyschla. Tož střenkou nože jsme pečlivě otloukali větvičku za doprovodu příslušných říkánek. Jako:

Otloukej se, píšťaličko vrbová,

pojedeme do Brna…

Tak se uvolnila kůra; pak se vzal tenčí kousek dřívka, ale bez kůry a s větší nebo menší námahou se vytlačilo dřevo pod uvolněnou korou; to byla nejchoulostivější práce, protože kůra se lehko trhala. Ale když šlo všechno dobře, zůstal mi v ruce dutý válec kůry s vyřezanými dírkami. Do této trubičky se zatlačil zpátky vytlačený kousek dřívka, ale jen na určitou vzdálenost; zepředu přiříznutý kousek – a píšťalka byla hotova. Pokaždé se mi však nepodařila, ale když ano, přidala se má píšťalka k ostatním, aby svými ostrými tóny vítala velikonoce. Dělal jsem také z rovných větví černého bezu stříkačky; to byla dřina, protože vytlačit zevnitř uříznutého kousku tu vatovou duši, nebyla hračka. Pak se prázdný váleček    {111}uzavřel malou provrtanou zátkou, kterou si člověk také udělal sám; udělal se píst s hadrovým těsněním, kterým se do stříkačky nasála voda, a běda pak děvčeti, které bylo nablízku.

Jednoho rána v létě jsem spěchal ze dvora na silnici, zjistit, co znamená ten neobyčejný hluk, pláč a nářek. Několik žen z našeho konce se pohybovalo v nejvyšším stavu rozčilení a zoufalství, postávalo a běhalo na druhé straně silnice před dřevěnými vraty staré stodoly. Ženy naříkaly, křičely, zalamovaly ruce nad hlavami; něco podobného jsem dosud nikdy nespatřil. Ty zpravidla klidné tváře teď hyzdil strach a zoufalství. Okamžitě mi bylo jasno, že tu omračující změnu působí veliký žlutý plakát s tučnými černými písmeny. Ženy předčítaly hlasitě jednotlivá slova a opět jednotlivé věty; ukazovaly si prstem na plakát; některé hrozily zuřivě pěstí.

MÝM NÁRODŮM, vykřikla jedna, zatímco jsem v uctivé vzdálenosti postával. „Mým národům, říká císař,“ ječela žena, „a chce od nás naše chlapy, všecky syny a muže do boje se Srby a Rusy! Chce je poslat na smrt!“

„Běda nám,“ naříkaly ženy zvláštním vysokým hlasem, připomínajícím vytí psa.

„Všecky je na frontě zabijó… udělajó z nás vdove… děcka budó sirotci… a my… budem mět hlad… Co je nám do teho, že se císař hádá se Srbama a Rusama?“

Zděšen a rozčilen, nevěda, co si počít, jsem přestupoval z nohy na nohu a ustupoval vzad od žen. Ale vtom se mi za zády ozval známý otcův krok. A okamžitě jsem si vzpomněl, jak jsme včera s otcem večer zpívali o husarech, táhnoucích do boje s Turkem; o koníčkovi, tiše řehtajícím nad hulánem, kterého skosila turecká šavlička; o starci, který nemá syna a proto posílá bojovat za císaře svou nejmladší a nejmilejší dceru. A ta říká:

Já, tatíčku, já půjdu,

já půjdu,

já bojovat, já budu…

Otec se zastavil; vložil si na nos cvikr a pomalu předčítal, svíraje mi ruku, vyhlášení první světové války.    {112}Zakončil slovy, jimiž plakát končil: František Josef I., Deo Gratias.

Bylo 28. července 1914.

Zmítající se dav mě stísňoval; tahal jsem otce za ruku; konečně se pohnul a oba jsme spěchali za matkou, která s Růžou hleděla z otevřeného okna. Otec rychle vysvětlil příčinu nářku a křiku; matka a Růža okamžitě začaly naříkat tím strašným vytím jako ženy před stodolou. Matka vyběhla do zahrady a prudce mě k sobě přivinula. Byla jak zdivočelá.

„Chválabohu… chlapci jsou ještě malí… ale ty, tatínku, co bude s tebou?“

Krátce poté si von Bleileben povolal otce do Brna a oznámil mu, že pro spor, který spolu mají, nebude na vojnu odveden.

Z počátku a dost dlouho se náš obvyklý denní život neměnil. Novinkou byly noviny, přicházející poštou z Vídně. A brzo poté také obrázkový časopis v němčině s obrázky z dvou hlavních front, ruské a balkánské, později též z italské a francouzské. Na obrázcích císařské osobnosti Rakouska a Německa ve vojenských stejnokrojích, ve všemožných situacích. Generálové, provázení pobočníky, někdy i dámami, provádějí přehlídky nebo kloní hlavu před bíle pokrytým stolem, na kterém se slouží mše pod širým nebem; vojáci v zákopech a v blátě Flander; hloučky mužů, pušky s bajonety v rukou, hotovící se k útoku; vojáci u ohromných děl s nepopsatelnými výrazy ve tváři. Později se odněkud objevili malincí olovění vojáčci v modrých, šedých a zelených uniformách, které říkaly, zda bojují za císaře, cara nebo německého císaře. A zakrátko další olovění vojáčci ve francouzských uniformách.

Jediný strážník, kterým se město chlubilo, se teď na našem horním konci často objevoval s bubnem. Když skončil bubnování, předčítal zvláštním přiškrceným hlasem nepochopitelnosti, které však vždy nějak postihly ženy, které při prvních úderech bubnu vyběhly s utrápenými výrazy ve tváři na ulici. Teď mnohem víc žen než    {113}kdy jindy, a to žen bez mužů, sedělo na selských povozech cestou do polí a zpátky. Muži mizeli. Naše obvykle klidná ulice byla stále prázdnější; tísnivé ticho všude.

Kromě své činnosti venku jsem byl teď plně zaměstnán školou. Ve veliké třídě je plno chlapců a děvčat; pan řídící Coufalík vysvětluje, jak vznikly číslice jedna, dvě, tři… za součinnosti člověka s hmyzem, ptáky a vůbec přírodou. Dosud vím, jak vznikla trojka: tři ptáci usedli na stromě, jeden nad druhým; všichni tři chytili do zobáků vlákno pavučiny, na kterém se spouštěl do bezpečí pavouček; ve stejnou chvíli zavanul vítr; prohnul pavučinu, která utvořila číslici 3. Děti se smějí nadšením; pan řídící nás pozoruje s úsměvem velikýma tmavýma očima. Mně veliká část učení není nic nového, protože už umím dost slušně číst. Psaní je těžší; břidlicová tabulka v dřevěném rámku, z něhož visí písátko a hubka, mi poskytuje první příležitost si cvičit můj děsný škrabopis, který se mi nikdy nezdařilo změnit v krasopis. Tabulku mi naši musí několikrát u Řihošků kupovat; několik jich zašlo za bojů za humny cestou ze školy; kde si tabulky rozbíjíme o hlavu.

Rodiče se změnili; žasl jsem; často mě až poděsili.

„Nikdy nesmíš nikde říct, odkud mám mouku… a nesmíš říkat kolik prasat, slepic, kačen, hus, králíků a moráků máme,“ důtklivě mi připomíná matka.

Teď pojednou jsem přesně věděl, kolik čeho máme. Mé hry se staly praktickými. Matka mě už počátkem května posílala s velikým plechovým džbánem sbírat hlemýždě… pro kačeny; řebříček pro mladé morky–krůty, chrousty pro věčně hladové slepice, popelící se v prachu, věčně pátrající po ponravách a červech. Chválabohu turecká káčátka po vylíhnutí jsou obalena nad pomyšlení jemným prachem, takže je, stejně jako housátka, rád nosím pod tričkem; škrábou sice a naříkají, ale skvostně hřejí; jen velice krátko; peří jim roste rychle a za několik měsíců už nejraději hřadují na hřebeni střechy, kam brzy ráno vzlétnou, jen aby si protáhly letky… a už jsou pryč cestou na řeku a do polí, kde se živí samy, takže večer po návratu, zase přes střechu, toho moc nesežerou.

{114}Když se končily žně, chodil jsem pravidelně s Jirkou a Růžou sbírat klásky, které nějak unikly pečlivému shrabování. Tráva – ta se musela pro králíky shánět venku; srpy v rukou, žali jsme trávu kolem soch svatých cestou ke hřbitovu, ve škarpě podél silnice. Nikdy jsme jako lidé ve městech, jak jsem dobře věděl, neměli hlad.

„Musíme děkovat Pánubohu, že žijeme na venkově,“ říkala často matka.

Tajemství, dříve mi známá jen z pohádek, byla teď součástí běžného života. Řadu let, pokaždé za tmy, přijížděly vozy ze vzdálených mlýnů prastrýců, a to rovnou do dvora. Pak s největší rychlostí mizely pytle žitné a režné mouky ve spižírně v zadním křídle domu. Jak válka pokračovala, přestávky mezi příjezdem vozů se pořád znepokojivě prodlužovaly.

„Maminko, proč tolik tajností?“ ptal jsem se, když jsme vyprovodili poprvé takový vůz k bráně, odkud tryskem odjížděl zpátky do Čejče.

„Vláda zakazuje lidem shánět si zásoby přímo… a my to právě na vlastní pěst děláme. Teď je trestné, když si takto obstaráváme mouku… trestné pro prastrýčka Karla, který ji posílá, trestné pro nás, kteří ji přijímáme. Dělá to člověku starosti… jak víš, četníci jsou teď všude,“ povzdechla si matka.

„Ale proč, maminko?“

„Protože potraviny jsou na příděl. Většina se posílá na frontu a též těm věčně nenasytným Němcům.“

VÁLEČNÉ HOSPODAŘENÍ

Masem jsme se zásobili sami; měli jsme zeleninu a kukuřici, rostoucí teď v hustých řadách v zadní zahradě hned nade dvorem. Jak skvělé, když klasy na vysokých stvolech začaly nabíhat a vypustily ,vousy‘. Když uzrály, svazovali jsme dlouhé suché listy na uzle, aby bylo možno klasy zavěsit na bidla pod střechou, odkud se postupně braly, zrno z nich vydrolilo a pak používalo hlavně na krmení hus; a další sláva: ze stonků jsme si my    {115}děti dělali malé housličky, schopné jediného skřípavého tónu. Měli jsme ze zahrady spoustu okurek a dyní, ale žádnou cibuli a česnek, které čas od času přivážela otcova sestra z Olšovce. Pokud jde o mléko, to byla bída; zvláštní vůz, který ve velikých konvích rozvážel mléko z císařových velkostatků, se zastavoval před naším jen jednou za týden a vozka odměřoval matce mléko jen do jedné a nikoli do dvou konvic jako dřív. A mléko bylo modré: jako zástěra, jak se začalo říkat. Jenže tomu bylo vbrzku odpomoženo.

Velice horkým odpoledním žárem jsme s matkou šli déle než hodinu do sousední vesnice Nosislavi. My děti, vedoucí trvale válku s nosislavskými, jsme dědině říkaly „Oslavte nosy“. No, etymologie nám byla cosi zcela neznámého, ale na tento výsměšný výklad jména jsme byli pyšní. Těch asi pět kilometrů cesty jsem dobře znal ze svých dobrodružných výprav; znal jsem je též s kozlíku kočáru, kterým náš řezník, pan Losa, vozil pravidelně otce a jeho kancelistu Kobzínka na úřední cesty do vesnic jeho okresu. Věděl jsem, že nejprve přijde katolický kostel, pak zvláštní, studený protestantský, načež se jede kolem široké brány velkostatku; na vrcholu obou sloupů brány jsou dvě kamenné hlavy; každá měla dvě tváře, jednu vpřed, druhou vzad; jednu mladou, jednu starou, neboť bůh Janus se dívá současně do budoucnosti i minulosti. Věděl jsem, že od brány to není daleko do čejčského mlýna, kde už se mluví pořádným slováckým dialektem, ne s takovým „hókáním“ jak v Židlochovicách a Réhradě. Na Čejči vyrůstal prastrýc Karel s kamarádem Tomášem Masarykem, který se měl stát prvním presidentem nové republiky. Oba muži se podobali jeden druhému natolik, že když už za republiky prastrýc Karel cestoval, byl často v rozpacích, když jej lidé „poznali“ jako presidenta republiky, cestujícího inkognito.

Pokulhávám za matkou; je přece tolik věcí, u kterých se musím zastavit. Za prvními domky vesnice sestupuje matka úzkou uličkou na široké prostranství, neviditelné ze silnice: širokánská ulice bez válcované cesty porostlá trávou, mochnou a heřmánkem; uprostřed koleje, vyježděné v náplavě, kterou sem ukládají povodně; po obou    {116}stranách nízké chalupy. Blíží se selský vůz; sedlák, stojící před kozlíkem, pobízí hlasem dva grošované araby; dávají se do trysku. V jemném písku dusot kopyt a rachot vozu zní jako housle s nasazeným dusítkem; jen postroje jasně cinkají. Za mělkou škarpou směřuje matka k zavřeným vratům, zastíněným ohromnou hruškou. Otvírá dvířka ve vratech; vstupujeme do návratí; je tady pod střechou horko, a pachy jsou známé; dvě slepice prchají na dvůr; pes natažený pod lavicí při stěně se zdvíhá a jednou, dvakrát poštěkne.

Z neviditelných dveří vybíhá mladá žena; krásná, opálená; je bosa; sukně jí sahá sotva ke kolenům; krátký živůtek je těsně upnutý.

„Pochválen buď…“ drmolím. Obě ženy se vítají; odcházejí do stavení; já prchám do dvora.

Jenovéfa je žena stejně hezkého Cyrila Zbořila, jemuž se dostalo daru inteligence, přímosti a hrdosti. Cyril nemá nad otce. Což otec k všeobecné spokojenosti pozůstalých nerozdělil jim skvěle dědictví? Bylo to řízení sice nesporné, jak zněl právní termín, ale složité nad pomyšlení. Pozemky se ohromně lišily; vinohrady nad vesnicí byly učiněný boží dar; každý věděl, že pole nad silnicí přinášejí bohatou úrodu řepy, kukuřice, jetelů a zelí; na kopci pole rodila výbornou réž a žito; na poli na hřebeni se přes důkladné hnojení moc hrachu, fazolí a brambor neurodilo. Ale každý je miloval; bylo z nich vidět široko daleko zpod starých ořechů a švestek; ořechů se tam nasráželo na metráky, stejně jako se tam na metráky očesalo švestek – na povidla a slivovici. Pak přišla zvířata; koně, z nich několik čistokrevných arabů; krávy jedna radost, no a budovy a nářadí. To rozdělte spravedlivě! S bratry se muselo též dohodnout, jak se budou podílet na vinném sklepě, lisu a sudech. Když se posléze k večeru ti sirotci, dospělí muži a ženy, Cyril, Metud, Týna, Francka a Anča vynořili z hospody, kde se nesporné řízení sporně vedlo, vesměs jako ostražití sedláci skrývali uspokojení, s výjimkou staré panny Františky. Od té doby Cyril na otce nedal dopustit. Teď už byl několik let ženat a jeho žena Jenovéfa čekala třetí dítě: její dva nejstarší, oba chlapci, jeden mého stáří, druhý mladší, byli    {117}skvělí společníci v každé hře ať sebedivočejší, například ve stodole v zadní zahradě táhnoucí se až k Svratce, šeptající tam pod nízkým břehem. Tam se pnuly do ohromné výše topoly, černé a stříbrné; větve ořezány kromě malého chocholu na samém vrcholu, aby stromy vyrostly co nejvyšší. Na Moravě se takovým topolům říkalo paramice; podivná shoda: v sanskrtu výraz pro vrcholný je paramita. Zdá se to snad přitažené za vlasy? Takových shod je mnoho. Nábha je náboj kola; rata je povoz, ratejna místo, kde nocovávali formani… a tak dále. Těsně u vody leželo několik takových paramic, které se tam sušily řadu let – a přece ještě z jejich tlusté kůry rostly zelené letorosty.

Chodit k Zbořilům byla radost: jejich dvůr býval a je dosud nejkrásnějším venkovským dvorem, který jsem kdy viděl, a to polohou, plochou, rozmístěním budov kolem, kačením rybníčkem uprostřed nedaleko hluboké kamením vyzděné studny, kde, jako v Konici, v kapradí žila rosnička, předpovídající bouře. Pak tam byl ohromný ořech s korou skoro úplně bílou; před chlévy ležícími značně daleko od chalupy hnojiště. Na všecko dost místa; prostor, krása a volnost. A bylo tam vždy teplo, protože severák a východní vítr zachycovaly nad dědinou kopce. Stodoly na konci dvora a na začátku sadu byly na náspu, aby na mlaty nemohla voda, když se řeka vylévala. Tam mezi lidmi, koňmi, kravami a kozami mi bylo dobře.

U Zbořilů jsme byli vítáni. Tentokrát, jako jindy, si matka a Jenovéfa v domě dlouho povídaly. Šel jsem zvolna podél chlévů; bylo třeba navštívit prasata a kozy, ale hlavně krávy. Zkameněl jsem blahem na prahu kravína; děvečka, sedící pod vydutým bokem krávy, tahala za struky, ze kterých šlehaly bílé paprsky mléka do hrotku mezi koleny děvčete. Paprsky padající na plech hrotku vydávaly ostrý tón, rychle klesající od sopránu do basu, jak pěnící se mléko v nádobě stoupalo; řinčení řetězů, jak zvířata otáčela od žlabu hlavy a trhala seno z košatiny nad žlabem; veliké nádherné kravské oči, plné míru; tiché svisty vlaštovek, míhajících se mi nad hlavou do chléva a ven; švitor jako když se brousí velice tenký nůž; pach    {118}zpocené děvečky, slámy, sena a kravěnců. Když se mi matka vlaštovka mihla nad hlavou potřetí, rozběhl jsem se s křikem ke stodole, odkud bylo slyšet povyk mých kamarádů.

Zvečeřovalo se: matka volala. Uřícen, jako malí Zbořilovi, jsem spěchal podat ruku hospodáři, který stál vedle vozu v návratí, drže těsně u mordy svého araba.

„Tady sedni a najez se,“ řekla Jenovéfa, podávajíc mi krajíc chleba s máslem. „Mléko máš v hrnku na lavici za sebou… a už víš, že sem k nám budeš teď dvakrát za týden chodit pro mléko?“ Hltal jsem chléb, zapíjel teplým mlékem a pravým nártem jsem si třel levé lýtko, do krve dodřené od sjíždění po slámě ve stodole z pater na mlat.

„Tož tady máš konvičku,“ řekla a podávala mi třílitrovou plechovou nádobu. „Ale nebudeš se bát četníků nebo duchů? Protože od nás nemožeš odejít dřív než po západu slunka.“

„Ale né, tetičko, já a bát se… to bude,“ koktal jsem užaslý, potěšený a hluboce znepokojený.

Nepamatuju si přesně, kolik let jsem tak chodil, ale cestu jsem udělal mockrát, a to od časného jara do pozdního podzimu. Jasně si představuji poslední paprsky slunce, modravý soumrak, snášející se na písčitou cestu, na kterou jsem vystoupil dvířky z brány. Cesta mi trvala víc než hodinu dost usilovné chůze. Konvice s mlékem nebyla právě lehká; bylo třeba ji přechytávat z ruky do ruky. Od posledního domu dědiny silnice zvolna stoupala déle než kilometr; pak procházela zátočinou a akátovým lesíkem, sestupujícím vlevo dolů k řece, po pravici vystupujícím po prudkém svahu. Osamělé stromy v polích se už několikrát znepokojivě proměnily jako duchové, kteří mohou mít tisíc podob. Pak ty akáty: listí tiše šeptalo, aby rázem zasvištělo, když závan proběhl korunami už neviditelnými. Tady byl začátek druhého strachu po prvním ještě v polích, vyvolaném duchy. Nejhorší část přišla v zákrutu silnice na konci akátů; tam už jsem hlasitě oddychoval; dlaně se mi potily na držadle konvice na víku, zpola strachem, zpola z přirozeného důvodu. Teď bylo slyšet šumot řeky, pod svahem vlevo v propasti tmy; tam voda proudila přes kamenná žebra kopce, který    {119}sestoupil až do ní k tůním, do kterých za stara, ale i dnes vrazi házeli své oběti; takže jejich duše zde docela zřetelně naříkaly ze svého zatracení nad utopenci, hnijícími v hrobě vod. Věděl jsem: co se stalo jednou, může se stát zas… ale ze všech sil jsem se snažil zaplašit tu děsnou myšlenku. Jednou koncem léta jsem zažil nepopsatelný děs hned při vstupu mezi akáty. Listí šustělo a zmítalo se víc než jindy; cosi jen pršelo; a pak náhle rostoucí zář. Spěchal jsem ze všech sil; konečně, poslední stromy; pak údery okované hole o kamení cesty a stále jasnější hlasy. Vyrazil jsem nad zátočinu řeky. Dva muži kráčeli volným krokem ke mně, dvě jak uhel černé postavy proti rudé záři nad řekou za Žabčicemi. Zastavili se; ptali se, kdo jsem, odkud a kam jdu a co to nesu.

„Čí seš?“ ptal se ten s holí.

„A vy ste keré, stréčku?“ řekl jsem.

„Staré Doležal, tatínka ode mne pozdravuj… vidíš, to hoří v Hrušovanech cukrovar.“

Vysoko do oblohy lítaly planoucí veliké jiskry. Vysvětlili mi, že jsou to hořící homole cukru… Hrůza, snad to nezasáhne židlochovský cukrovar, ze kterého se vracejí z práce; tam se povídalo, že oheň založili váleční zajatci z pomsty.

„Jen aby je nezačli házet do ohňa,“ řekl Doležal.

„Ano, stréčku,“ řekl jsem, „ale já už rači…“

„To tak, chlapče, seš hodné, mamince neseš mlíko…“

Popřáli jsme si dobrou noc a já jsem spěchal k domovu v dešti velikých sazí. Ale to jsem zažil jen jednou. Jinak to na tomto místě, v zátočině silnice pod hřbitovem, už byla nuda. Zpocen, ruce bolavé, otupělý, už jsem se nikdy nebál. Půlnoc, kdy začíná rej mrtvých, byla ještě daleko a úporný boj s hrůzami mě už otupil; cítil jsem jenom únavu, a nudné prázdno. Ale přesto jsem do Nosislavi chodil velice rád. Odměna u Zbořilů byla všeho druhu a veliká; také pýcha, že jsem odolával hrůzám temnot, nebylo cosi, co se jen tak zahodí.

Matka měla pro rodinu mléko. Než je svařila, nechala mléko ustát v kameninových nádobách, kde se pečlivě z mléka sebrala všechna smetana na převzácné máslo, které jsme stloukali ve velké dubové máselnici. Tak bylo    {120}i podmáslí… a pak, jednou měsíčně, otcova sestra, teta Mařenka, provdaná ve Vídni za českého zámečníka, pracujícího pro císařské královské železnice, krásná, snědá žena, nekonečně dobrá, vždy dobré mysli, vystoupila v Žabčicích, kde měl varšavský rychlík poslední zastávku před Brnem. Honem jsme se objali, líbali, povídali si, co je nového; hladovějící Vídeň byla jedna hrůza. Pak prudce zastavoval rychlík, jedoucí ze severu do Vídně. Tetin sametový hluboký hlas zmlkl; rychle s velikou plechovkou s pěti litry mléka vystupovala vzhůru do schůdků; dveře za ní zapadly a já jsem viděl její veliké tmavé smějící se oči, hledící na mne pod schůdky. Jestliže na mých osamělých cestách pro mléko mi naskakovala husí kůže strachy, teď mě příjemně mrazilo v zádech radostí z toho, že si odváží mléko, které jsem já nanosil, a spokojeností nad strašlivým tajemstvím, nad tajným setkáním s krásným vyhublým obličejem, z něhož za sklem okna ve dveřích zvolna se rozjíždějícího vlaku vyzařovala láska, vděčnost a štěstí.

Válečné hospodaření též způsobilo, že otec pronajal za řekou hned zkraje Knížecího lesa velikou mýtinu na pole. Bylo to totéž prostranství, kde na podzim, když pole bylo sklizeno, řezníci bažantů stříleli jako posedlí. Poli jsme říkali tálek; nevím proč. Náš přítel Zbořil přijel z jara a na podzim pole zorat, dokud jej neposlali na balkánskou frontu; pak jezdil Jenovéfin pacholek, Rus, válečný zajatec. Pak se sázely brambory do té jedinečně úrodné naplaveniny, kterou na tálku dvakrát ročně zanechávala řeka. O úrodu, která byla ohromná, skoro dvojnásobná než na vysoko položených polích, jsme se dělili se Zbořilovými a s tetičkou z Holasic, dědiny ležící na silnici na Rajhrad. Holasická tetička, vyhublá starší žena, přicházela s malou nůší na zádech a s motykou a zůstávala u nás vždy několik dní, v době sázení, okopávání a za sklizně. Tetičku jsme milovali; často jsem ji provázel na tálek, kde mě učila, jak se hospodaří. Brambory na sadbu rozkrajovala kudlou v modré dřevěné střence; ukázala, jak se vykope důlek, jak se do něho položí kousek bramboru a později, jak se pleje, jak se motykou kopcuje, vrší hlína, aby rostliny měly dost vlhkosti.

{121}Na políčku bylo horko; bylo tam bezvětří za vysokými hradbami hustě rostoucích stromů. Chodil jsem tam okopávat též s Růžou. Když jsme tam přišli v odpoledním žáru, vysvlékl jsem si tričko, zatímco Růža si nechala jen svou širokou krátkou sukni. Měla bílá ramena a pevné prsy s velikými hnědými bradavkami. Dík Růži, kterou mi její dobrota, krása a něha proměnily v bohyni, jsem si poprvé uvědomil tajemství krásy ženského těla. Růža, zardívající se, mi se smíchem dovolila si ji zevrubně prohlédnout. Pak jsme se líbali, nakonec oblékli a s motykami přes rameno odcházeli ruku v ruce a se zpěvem cestou po hrázi pod vysokými vlašskými topoly, vysypanou škvárou.

Jednou byl konec sobotního odpoledne. Na hrázi, už v blízkosti cukrovaru, postávaly velké skupiny Italů; váleční zajatci, na práci v cukrovaru a na statku; někteří seděli v trávě; byla sobota a oni měli volno. Muži byli ve svých uniformách; jako ze škatulky, jak se říkalo. Lidé je měli rádi pro jejich živost, smích a zpěv a ženy, teď bez mužů, kteří byli na frontách, často podléhali lichotivým útokům na svou ctnost. Byli šťastni, že jsou mimo nebezpečí fronty. Hloučky na chodníku ustupovaly Růže, aby se mnou mohla projít; a Růža, celá rudá se sklopenýma očima, mě táhla za ruku tou úzkou uličkou mužů na ni mluvících, smějících se a projevujících uznání jejímu půvabu.

„Panenko Maria, to je něco,“ zašeptala, stírajíc si z čela pot.

„Ale přece na tebe pěkně mluvili, ne?“ protestoval jsem, když jsme měli tu živoucí uličku za sebou. Ale než mohla odpovědět, zatímco předstírala, že si zavazuje tkaničku, ozval se krásný tenor:

L’inverno è passato,

l’aprile non c’è piu,

finito fidenzato

e canta il cucco.

Slovům jsem nerozuměl, ale uvázla mi v paměti. Asi před dvaceti lety jsem jel s jedněmi římskými přáteli z Porto Maurizio do Monte Corvo. Byli jsme veselí:    {122}dobře jsme pojedli, dobře popili a teď každý zpíval, jak šla píseň dokola. Umím já nějakou italskou písničku? Začal jsem píseň, kterou jsem si tu sobotu na hrázi zapamatoval. Tleskali, vyptávali se, odkud to znám, vím–li, co slova znamenají? Nevěděl jsem. Ta píseň mluví o zimě a milování, o dubnu; ale všechno už je pryč, zatímco kukačka zpívá.

BOJIŠTĚ U SLAVKOVA

„Jdi k Losům a řekni, aby tu Losa byl zítra ráno o půl sedmé s kočárem. Jedeme do Újezda.“

„Vezmeš mě sebou, tatínku?“ škemrám, sotva otec dořekl větu.

„Chtěl bys?“ usmál se. „Tož jdi a zeptej se maminky, jestli tě nepotřebuje… jestli ne, můžeš.“

Otec sedí ve svém oblíbeném křesílku zády k oknu; dozpívali jsme právě několik starých písní o válce, lásce a smrti s doprovodem mého vysokého sopránu. Slezl jsem mu s kolen, chvilku bezmyšlenkovitě postávám v otevřených dveřích; sedící postava je teď proti záři planoucího odpoledne za oknem černá. Rychle zavírám a otvírám svůj nůž; žasnu, jak je tupý; ale naproti jej s Vláďou na jejich brusu nabrousíme. V příjemné předtuše úprku k Losům mi tvrdnou svaly.

Spěchám hledat matku; to je celá ona; nikdy, když jí je třeba, ji není možné najít. Po chvíli padám vedle matky na břicho do suché trávy před včelínem; vyšívá ten svůj báječný ubrus; za její židlí vede široká mravenčí ulice, hemžící se obvyklým surovým spěchem. Povolení je dáno; též napomenutí, že nemám příliš lítat, abych se nezpotil a nebyl zas nemocný; pádím dolů zahradou; dolů po příkrých schodech do dvora; ven z brány; dál po dlážděném chodníku směrem ke kostelu.

Bez dechu vykoktávám v hospodě otcův vzkaz.

„Pane Losa, kolik koní zapřáhnete?“

Hospodský končí přelévání žlutého vína z veliké čtverhranné pětilitrové láhve do kameninového džbánu s modrým hroznem, vymalovaným na jeho obsáhlém břiše.    {123}Chrstanec vína s hlasitým cáknutím dopadá na zinkový plech stolu.

Losa se tváří nepřívětivě: „Určitě do kočáru zapřáhnu naši bílou kozu a tvoji stračenu.“

„Já krávu nemám, pane Losa… a vy taky nemáte kozu,“ protestuji.

„Právě jsem jednu koupil, věděl jsem, že přiletíš,“ říká Losa, „a hleď, abys měl krávu napasenou.“

To se mně moc nelíbí; všecko má své meze; a to, co říká, je škaredé, takže ti dva vojáci, sedící za svými skleničkami kořalky, šoupají nohama, tupě na mě hledí a hloupě se smějí.

Cestou zpátky zapomínám na tu vyčnívající dlaždici za pumpou; žuch! palcem do ní! Palec se mi zahojil teprve před týdnem; teď děsně krvácí. Poskakuju na jedné noze k pumpě a pod padajícím proudem vody smývám z nohy prach a krev; vedle nehtu pořádná rána. Belhám domů po patě; hledám Růžu, ale aby mě nikdo neviděl. Růža mně vymývá ránu vodou, ve které vyvařila ječmennou slámu, co dobře hojí. Ještě obvaz; je to lepší, bolí to míň, ale po celý zbytek dne mě není vidět. Co kdyby rodiče prohlásili, že invalidi nejezdí do Újezda? Při večeři schovávám ovázaný palec v staré pantofli. Ráno s potíží, ale přece Růža natahuje na nohu černou punčochu a dává mi staré botky.

„Takové škarbale,“ říkám, sykaje bolestí, „vždyť tam nenacpu ani palec, co teprv nohu!“

Obut, hlídkuju před domem, dávno před Losovým příjezdem; aspoň jsem z cesty. Už z dálky slyším kočár jedoucí vzhůru do kopce. Ano, Losa se svým pohodlným kočárem, úspěšně očištěným po slepicích, které na něm v kolně hřadují; u oje kobyla a valach, jiné koně Losa nemá. A už černý kočár s červenými koly, skládací střechou a černou kůží místy zelenou plísní zastavuje před domem. Na úzké lavici před velikým hlavním sedadlem sedí Kobzínek, otcův kancelista, který zapisuje do protokolu otcovy diktáty; vím, že ve skříňce, kterou drží jako svátost na kolenou, je černý kříž s hladkým tělem Ukřižovaného, dvěma zkříženými kostmi a lebkou u paty, všechno ze slonoviny. Ten kříž mi pokaždé způsobí    {124}žehnutí ostré bolesti a lítosti; přesto jsem rád, že jej Kobzínek veze; obřad přísahy je tak vzrušující. Muži a ženy v rozpacích oddychují a chrchlají před křížem a se zamračenými, ba zděšenými tvářemi opakují slova přísahy. Otec zatím stojí vzpřímen za stolem ve svém taláru; stůl je pokryt sněhobílým ubrusem, na kterém teď stojí kříž a leží otcovy tlusté knihy. Po přísaze je mi dovoleno odejít a hrát si s místními chlapci.

Ráno je jasné. Slunce už pálí a vzduch voní svěžestí. Kočár vyjíždí na cestu trvající několik hodin. Újezd je poslední a nejvzdálenější vesnice otcova soudního okresu. Újezd ve mně budí nadšení; je přece na samém okraji Napoleonova bojiště u Slavkova.

„Co budeme, tatínku, dělat v Újezdě?“ ptám se, obraceje se na kozlíku, kde sedím vedle Losy vysoko nad silnicí. Je mně líp; botku a punčochu jsem si opatrně zul; palec vlastně ani nebolí.

„Musíme spravedlivě rozdělit majetek zemřelého mezi pozůstalé,“ odpovídá otec.

Neposlouchám; to stačí. Tonu v radosti, že otec má právo rozdělovat; ale musí se rozdělovat spravedlivě, jak říká.

„Jak můžeš rozdělovat spravedlivě?“

„S pomocí boží.“

To mi stačí, takže jsem spokojen; cítím se v Boží dlani. Třu si svou dlaň o mosazný kruh, který se na okraji kozlíku sklápí a zdvihá na ochranu před pádem. Cítím se naprosto bezpečný, ale vím, že dovedu na kozlíku jezdit i bez ochranného kruhu.

Odpočatí koně jsou plní života; teď klusají; každou chvíli brzdí; musíme zastavit; klisna se zastavila, natáhla vzad nohy a roztáhla je. A už jí od zadku padá veliký žlutý proud moče; mezi kopyty se jí tvoří ostře páchnoucí, pěnící se kalužina. Pach kůže opratí a koní je teď silný, protože vánek nám jej nese přímo pod nos. Pod širokými řemeny přes kříž zad koní se už objevila bílá pěna potu; pot na krcích koní černá. Koně frkají, rozšiřujíce nozdry, které, jak vím, jsou na dotyk jako hedvábí; potřásají krásnými hlavami, aby odehnali mouchy kroužící jim drze kolem očí. Sádlo, kterým si Losa natírá před každou cestou vlasy, mu už steklo za límec.

{125}„Koně by měli mít nad očima ocásky,“ říkám rozzuřený na mučitelky mouchy.

„Pane Bože, ty bys je krásně zrychtoval,“ směje se Losa.

„Vidíš?“ říká Losa, a ukazuje bičem na malinké děcko, stojící za příkopou uprostřed Blučiny, kterou teď projíždíme. Nikdy jsem neviděl v dětské tváři výraz takové hlouposti.

„Je to blbeček… podhoděnec,“ říká Losa.

„Co je podhoděnec?“

Přes odpor a ošklivost nemohu odtrhnout oči od ohromné chudáčkovy hlavy, hlavy příliš těžké, než aby ji na tenkém dlouhém krku mohl zpříma udržet. Hlava se potácí, z rozevřených úst mu tečou sliny; dvojice vodových očí na mne civí s výrazem ohromení a nepochopení.

„To je tak… přijde bosorka a ukradne dobré lidské děcko… a namísto něho podhodí svého mrzáčka… a tady je právě jeden.“

„Jak se to může stát?“

„To se stane, stane, jak vidíš… ale jen tenkrát, když žena, která právě povila, nemá posvátnou ochranu kouta až do křtu děcka.“

To je též v Boží dlani, říkám si velice zneklidněn. Silnice se teď kroutí jako všechny silnice světa, po kterým jezdíme, abychom spravedlivě rozdělovali. Z vysoké meze u cesty sviští ostrý, tenký zvuk kobylek; krčím nos; a další a další vůně posečeného červeného jetele; ostrý svist a ohromný ovád usedá valachovi na záda. Losa bere bič za tenký konec bičiště a jeho těžkým koncem jednou ranou ováda rozdrtí.

Pole. Je lepší být v polích než v domě, říkám si. Modravé, nahé klasy žita, vousaté rží stojí zpříma jako všechno živé, když to nespí. Nepotácejí se tak bezmocně jako hlava podhoděncovi. Pohybují se krásně, sotva znatelně ze strany na stranu v rytmu toho klidného oddychování pole, vanutí z nízkých kopců; lány polí se hýbají a zvolna mění, jako by dvě neviditelné pracky obra mísily spousty mnohobarevného těsta. Třešně; v jejich korunách hlasité šelestění, stejný zvuk, jaký vydává proud potoka; švestky, celé zkřivené jako všichni, kdo se zpili jejich alkoholem, přepalovaným z jejich šťávy, kterou je země    {126}mučí. Zpocení koně teď táhnou pomalu; jde to do kopce k topolu jako svíce; za topolem začíná řada vinných sklepů; široké dvojité dveře, okované jako u stařečkova sklepa v Kyjově; za nimi hrb sklepa postupně se rozplývající v příkrém svahu polí. Tady začíná Újezd, dědina, vězící mi v paměti, dědina v daleké, tak zvláštní a přece tak bezprostředně pociťované zemi, na Moravě krvavých potoků, kraj bojiště, kde se utkali tři císaři. Jsem sice jen malý chlapec se zle rozbitým pravým palcem nohy, ale dobře vím, že bolesti jsou také před námi. A z toho vědomí, když jsem později už jako student cestou do Újezda skákal sem a tam přes potok, vyprýštila básnička:

Porodní křeče

před námi, za námi,

jak husí pérko

v bahnitém potoku za humny.

Skřivaní trylky,

to srdcem jsou letící

projektily.

A rány zpívají:

Kosa žne pro koně,

pro vojanské, pro koně

trávu.

Ženci dokosili.

Puška s námi.

Taková divná předtucha války.

„Teď poslouchej,“ říká pojednou otec. „Hned za hospodou, kde budu mít stání, je mlýnský rybník. Je tam hráz, běžící od mlýna. A tam se utopilo mnoho ruských vojáků, prchajících z bitvy po hrázi a po tenkém ledě. Dočteš se toho jednoho dne v knize hraběte Tolstého Vojna a mír.“

Veliký dav pozorně sleduje náš výstup z kočáru. Když písek přestal skřípět pod koly, vozidlo zastavilo na prostranství před hospodou. Losa spěšně vypřahá koně a odchází s nimi, aby je prošel. Starosta potřásá otci rukou; Kobzinek sestupuje z lavice a odnáší opatrně skříňku a otcovy právní knihy do hospody; uvnitř vřava hlasů; točí se mi hlava; v tom mě uchopila pevná ruka;    {127}vzhlédnu vzhůru a vidím hospodskou, odvádějící mě do veliké kuchyně zaplavené sluncem; usedám na stolici, jak je mi nařízeno; hospodská projevuje účast s mým rozbitým palcem; mně podává veliký krajíc chleba, pokrytý kolečky salámu; hladově žvýkám tu dobrotu; dva malí chlapci sedící za stolem ze mne nespouštějí oči.

„To je náš Cyril,“ říká hospodská, „je tak veliký jako ty… a ten menší je náš Stáňa… a jak ty se jmenuješ?“

Šiju sebou; chci zpátky do hlavní místnosti, kde se zvolna pohybuje hlučící dav před dlouhým stolem, pokrytým sněhobílým ubrusem. To je teď soud; Kobzínek se právě svíjí v záchvatu svého strašného kašle; zmítá se; má zsinalou tvář a rty bílé jako křída; a na nich, tak jako na ubrusu pod křížem, který už tam stojí, se objevují kapičky krve. Kobzinek má souchotiny; už dlouho nebude, říkám si a je mi toho jaksi líto. Otec teď hlasitě poručil TICHO! Sednout! Je ticho, jak bys uťal. Otec už v taláru stojí za stolem s křížem; Kobzínek sedí na konci stolu, rovná si papíry a prohlíží kalamář s inkoustem. Po otcových úvodních slovech předstupuje několik mužů a žen před kříž; zdvihají po otci prsty a přísahají. Teď přišla má chvíle: prchám opatrně k pootevřeným bočním dveřím; Cyril a Stáňa stojí za dveřmi a mávají mně.

Utíkáme směrem k rybníku, o kterém mluvil otec.

Teď se Cyril zastavuje: „Ukážu ti, kde stál francouzský císař Napolión se svýma maršálama.“

Po dlouhou dobu poté, pomyslím-li na Napoleona, je to Napolión. Stojíme na hrázi nad rybníkem; jsem zklamán; přede mnou se neprostírá nic rozčilujícího, leč do dálky se zdvihající ohromná plytká mísa polí, stoupajících od hráze rybníka k táhlému hřebeni úplně holého svahu; pole, bez jediného stromečku. Nic tam není; jednotvárnost, nad kterou zpívají neviditelní skřivani.

„Tož to je slavkovské bojiště,“ říká pyšně Cyril, jako by mu to patřilo. „Císař Francouzů tady porazil našeho císařa a ruského cara.“

Postáváme nerozhodně; civíme do dálky.

„A teď se jde plavat,“ říká najednou Cyril.

Hurá; strháváme ze sebe šaty pod vrbami, jejichž větve visí do temné vody. Cyril vysvětluje, proč a jak se    {128}bude plavat; budeme hledat zbraně těch utopených Rusů, o kterých otec mluvil v kočáře.

Plaveme v temné, teplé a páchnoucí vodě. Cyril se ke mně obrací.

„Tož tady!“ vykřikl a zmizel pod hladinou.

Potápím se. Těsně pod hladinou je voda vlažná; pak temná voda, studená jako led. S velikým úsilím po několikerém bezúspěšném ponoření se konečně dohmatávám dna. Hmatám po měkkém bahnu; úlek, neboť levička se chápe čehosi dlouhého, těžkého, skoro v bahně pohřbeného. Poděšen vleču věc nad hladinu.

Stáňa a Cyril se už vyškrábali na hráz. Stáňa nemá nic, Cyril svírá pevně pěst.

„Ukaž, cos našel,“ ječí Cyril.

Drkotám zuby po té ledové vodě, ale hlavně strachem. Cyril tře čímsi v prachu; mám prý udělat totéž s tím dlouhým ruským bajonetem. Běžím do vody a opět se potápím. Tentokrát se vynořuju s jedním neporušeným nábojem. Pod hrotem, který jsme s nesnází vyňali, je vlhký střelný prach. Cyril točí ve slunci na dlani několika očištěnými mosaznými knoflíky s carskou dvojhlavou orlicí.

PRÁVO A POESIE

Před žádnou hrozbou, žádným nebezpečím otec nikdy neustupoval.

„Zákon nám dávají lidé, zákonodárci. Ale přesto je v něm božský pokyn, jehož se musí uposlechnout. A jestliže není jasný, což se stává často, potom spravedlnost, ten skrytý zákon, tající se v srdci lidského práva, musí soudce naleznout.“

Počátkem dvacátých let za první československé republiky otec sloužil jako trestní soudce v Brně. V tu dobu, roku 1920, byla poražena krátkodobá komunistická diktatura Bély Kuna v Maďarsku; vlna komunistického podvracení však zasahovala po válce řadu států, včetně Československa, kde byl pokus o puč ke všeobecné    {129}spokojenosti poražen. Komunisté nicméně organizovali vlnu stávek; některé byly nebezpečné, jako stávka horníků v Rosicích a Oslavanech u Brna. Několik horníků, kteří byli proti stávce, komunisté zavraždili. Mnoho lidí bylo zatčeno; někteří se odpovídali před otcovým tříčlenným senátem. Komunisté okamžitě pohrozili otci, že bude zabit, jestliže vrahy potrestá. Otec se smál; provedl proces, jak si toho žádal zákon a jeho svědomí. Domovník velikého činžáku, do kterého jsme se z Židlochovic nastěhovali, železné brány domu, obyčejně otevřené, zamykal, což otec odsuzoval.

„Když plníš povinnost, bez ohledu na odměnu, na příjemné nebo nepříjemné, máš Boží ochranu. A soudce pracuje poslušen vůle Boží. Tož čeho se pak má bát?“ pravil tento katolík, který do kostela sotva kdy zašel.

Už dávno v Židlochovicích byl otec znám přísností a spravedlivostí až za hranicemi svého okresu. Naše rodina byla zvyklá na časté návštěvy většinou venkovanů, přicházejících k otci pro radu, jak řešit své vždy spletité a choulostivé nesnáze. Ani přestěhováním do Brna se proud těchto návštěvníků nepřerval. Přicházeli stále; muži v černém, ženy v krojích svých dědin, s košíky pokrytými velkými čtverci hrubého režného plátna na zádech.

Vstupují do matčiny kuchyně; vybalují, co přinesly. Z košíku berou vejce, hrudky másla nebo tvarohu nebo slepici či kachnu. V pokoji zatím návštěvníci vykládají, co mají na srdci; otec provádí rozbor a radí. Návštěvníci se nesnaží skrývat, že jsou zde, aby si ušetřili advokátské palmare. A zároveň jsou si jisti, že je otec vyslechne, že rozcupuje jejich těžkosti; že jim dá právní radu jako člověk nezaujatý, jako soudce, jehož znají a jemuž důvěřují, což jim nijak nebrání často mu zuřivě odmlouvat. Rozhovory trvají hodiny a jsou plné vášně; otcovi klienti jsou tvrdohlaví, což se dá u sedláků čekat; otec je tvrdohlavý stejně; často se rozhněvá, když se jeho klienti odmítají řídit rozumem, slušností; když nechtějí pochopit, jaké možnosti jim zákon dává. Někteří odcházejí zlostní, nespokojení; jednají pak proti otcově radě, jen aby se brzo vraceli postěžovat si, jak se spálili a co mají dělat, aby se věc napravila. Tu je otec často skutečně rozhněván; když    {130}tak dobře věděli, co dělat, proč chodili pro radu? Proč přicházejí teď? Poukazuje na jejich paličatost s rozhořčením odborníka, jehož pýchy se jejich furiantství dotklo.

Brno znamenalo skutečný předěl v osudech celé naší rodiny. Otec teď věnoval všechen čas a myšlení svému soudcovskému povolání. Avšak co byly ty záblesky smutku, kterých jsem si i já ve svém zaslepenosti povšiml? Uzavřel jsem se do sebe; všechno mě bolelo na těle i na duchu; po dlouhý čas jsem se potácel bezradně ve vlastní tmě. Konec mého dětství, konec života na venkově, konec volnosti; nenapravitelná ztráta. K tomu se přidaly další nesnáze, navenek se projevující tím, že se mi lámal hlas; mutoval jsem; na horním rtu se objevil stín vousu; zmítala mnou erotická lačnost. Muka byla skutečná; a nezřízeně byla zhoršena vždy podrážděným sobectvím, lživě se vydávajícím za soustředění a kázeň vyvíjejícího se básníka. Tak jsem se přece narodil. Ale když jsem si zřídka kdy přestal na chvíli lhát, věděl jsem, že soustředění není sobectví a že příkazu kázně nelze uniknout, mám-li si dát pevný směr, zbavit se vrozené roztržitosti. Avšak ani má lhostejnost ke všemu, co se mě bezprostředně netýkalo, mi nezabránila se dohadovat, že jedním z důvodů otcova smutku, je pocit viny: zradil svou literární vlohu a teď toho hořce lituje. Stal se soudcem; teď pochybuje, zda jeho rozhodnutí pro kariéru pod bohyní spravedlnosti, Diké, bylo správné; jak jinak by projevoval tak vášnivý zájem o to, co jsem sesmolil? Proč by se teď k mému úžasu snažil s takovou vášní utvrzovat mě v tom, co jsem si sám vybral? Přesto jeho vášeň pro právo nebyla o nic menší. Četl teď méně; postupně ztratil zájem o školní úlohy dětí a každodenní běh domácnosti; denně si přinášel domů spisy a po večeři na nich pracoval, dokud se nešlo spát. Před návratem domů se dlouho procházíval na Kolišti, ale jeho mysl neopouštěla případ, na kterém právě pracoval. V neděli se někdy odpoutal; vedl několikahodinovou procházku celé rodiny vzhůru do Úřednické čtvrti, tenkrát budované, a pak dál do lesů; neměnné cestě procházky dal bratr Karel případné jméno: Velká cesta otročí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jablko se kouše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.