Ivan Diviš

Teorie spolehlivosti

|

Ivan Diviš

Teorie spolehlivosti

© Ivan Diviš – dědicové, 2002

Editor © Jiří Horák, 2002

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-618-4 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v květnu 2012 jako elektronická verze 1.1 druhého, rozšířeného knižního vydání z roku 2002, 265. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž). Původní číslování stran uvedeno vedle textu vpravo {ve složených závorkách}; při orientaci podle něho je možné využít textové vyhledávání.

OBSAH

motto  /

1960  /  1962  /  1963  /  1964  /  1965  /  1966  /  1967  /  1968  /  1969  /  1970  /  1971  /  1972  /  1973  /  1974  /  1975  /  1976  /  1977  /  1978  /  1979  /  1980  /  1981  /  1982  /  1983  /  1984  /  1985  /  1986  /  1987  /  1988  /  1989  /  1990  /  1991  /  1992  /  1993  /  1994  /  1995  /  1998  /  1999  /  Ta jediná krůpěj krve…

výběrový jmenný rejstřík

ediční poznámka k prvnímu vydání

poznámka k druhému, rozšířenému vydání

tiráž

{5}Považuji za nežádoucí zkrat, dokonce za svého druhu příkoří, aby po umělci zbylo jen a jen dílo a současně nebyl vydán počet i o jeho soukromém utrpení, kterým je nejen vykupoval, ale bez něhož by prostě nebyl ani občanem, ani otcem, doslova nikým. Mělo by tomu tedy být vlastně obráceně, totiž aby právě tento život byl vydán v obrovském fasciklu jakožto dílo, a docela vzadu, jakožto rejstřík nebo kritické odkazové poznámky, i jeho literární dílo.

1967

Jde o dalekosáhlé, penetrující spiknutí nahodilého proti nutnému, podružného proti podstatnému, vnějšího proti vnitřnímu. Jde o široce založený komplot proti tvorbě. Ten komplot se může ne zcela rozbít, ale alespoň pozastavit a na jednom místě rozrušit o podivína, který si osvojí nejsvéhlavější neústupnost všemu navzdory a chová se tak, jako by vše, co ho obklopuje, prakticky neexistovalo.

1968

1960

{6}{7}Sosna, vbitá vichrem do skály, stojí vbita. Osika se třese pod každým závanem odkudkoli.

Výrok vězně J. S., u mne na verandě, 14. května

Ták, byla jedna holčička Karkulka a ta šla do lesa, co bydlela ta chaloupka. Potkal ji vuk a ptá se: Karkulko, kam neseš ty dobroty, bábovku, limo, víno, pečeni, kuřátko? A Karkulka řekla babičce: nasadím si tvý bvejle, klobouk, a hajdy k tobě do postele. Přišla Karkula a vuk udělal Chlamst – pak přišel misjec, měl nůž, udělal Šmijk, pája – a Karkulka vyskočila. Naházeli vukovi do bžicha kamení a zašili to. Vuk má žízeň, běží k vodě a lábe a lábe a šups – už ho to vodneslo do Španělska a do Ruzýně…

26. září

1962

Tati, Jéžiš když chodil do školy, měl aspoň jednu dvojčičku?

Martin

Tati, kdyby se pět tisíc mravenečků vychcalo do lahvičky, vešlo by se to tam?

Martin

Pod lavinovým svahem pod Studničnou horou, vlastně v Obřím dole, ale přesně pod tím lavinovým svahem. Břitva přírody vyholila ve strmé stráni pěkný rovný pruh. Nepředstavitelná změť šedi, žluti, krakonošské zeleni, mechové, jedlové, lišejníkové žabí zeleni. Kleč. Třísky, kleť, haluze, halouzky, drť, kmeny vyvrácené i s kořeny, obrácenými vzhůru jako sklerotické prsty starců. Kmeny u pat rozlámané a ukroucené jako lavičník. Kupodivu nevyvrácený a nepoškozený telegrafní sloup, ale jeho patové uzemnění, sloupky z mastného betonu proložené armaturou palec silnou, doslova přetržené a ještě odkroucené. Lavina sletěla, naměstnala se v muldě a vzedmula se ještě asi sto metrů na opačnou stráň, kde se kypivě zastavila. Trvá to třicet vteřin. Hukot, praskot, lomoz, dumot, burácivý dynamit sněhu. Jakpak asi pracuje lavina na úbočí Čho Oju nebo Nanga Parbatu?

20. září

Jaký progres! První kapitola ve znamení vstupu do lví klece, druhá má zapálenou kštici, třetí je jakás takás úvaha, čtvrtá prozření, pátá hermetika autismu, úpa strašného osamocení. Teprve zde však začíná vlastní děj, protože v nepředpokládanosti, v iracionálním zavlečení, na absolutní finistéře, teprve odtud začnou zaznívat hlasy znělé, protože halucinovány.

{8}Hmyz – nejzazší odosobnění, totální kolektivita, nepodmíněná poslušnost, samosebou dobrovolná a hejhurácky manifestovaná kázeň, jakbyne, když vynucená šíleným strachem o kejhák, život naprosto bez ceny, který může být kdykoli odkudkoli zlikvidován, aniž se co pociťuje mimo mstivé úlevy. Ultima Thule Hrůzy – rovněž proto, že právě tyto útvary disponují „největší nadějí na přežití“ – přežití čehokoliv.

1963

Mámo, musíš mi pučit vařečku, ale nadosmrti – a tudle misku vod květináče na studnu, ale nadosmrti!

Martin

Tati, to dyž se umře – to už je na celej život?

Martin

Nahý světec sedící nehnutě na zemi, v sobě pokojně tkvějící, bičovaný větry a větry konejšený, s prasklou mozkovou cévou, která nevydržela nápor samadhi, to teprve je člověk, kdežto my ostatní jsme bordelová předsíň plná hadrů, souloží, chlastu a podrazů, od narození do smrti charakterizováni základní, ostudnou, roztržitou nedospělostí a apriorní, nevyléčitelnou věrolomností.

Kdo by si troufal stanovit demarkační čáru mezi soustavným plahočením a náhlým obdarováním, kdo říci, kde končí zákon a kde proudí van ráje, skrze který jsme uskutečněni, kdo by si troufal stanovit, kde končí otročina egyptských nádeníků, která za věky nevydá nic, a kdy vypuká rej džinů, kteří za hodinu vybudují zámek nepředstavitelné krásy?

Zpráva! Podat zprávu! Donést zprávu! Pronést zprávu vřavou! Ani jednou se neohlédnout, běžet po nesmírně ostrém hřebeni, nést zprávu, donést ji, proboha, ještě platnou, ještě nezkreslenou, běžet proto stále rychleji, donést ji zatepla, donést ji a padnout, toť vše.

Večer je pravice, jitro levice. Opilství je pravice, střízlivost levice. Poezie je pravice, próza levice, tj. lyrika je pravice, epika levice, tkvění pravice, pohyb levice, defenzíva pravice, agres levice. Upozorňování na tajemství, zdůrazňování neproniknutelnosti a temna reality, podtrhování její nepostižitelnosti je pravice, naopak bezohlednost a důvěra v explor, touha porozumět, ratio jsou levice. Kalkul je pravice, risk levice. Lenost je pravice, píle levice. Pohodlí, příjemné je pravice, boj, adverzita levice.

{9}Netrénovaný, nepřipravený ani nepoznává, že nepoznává, ale rovněž nepoznává, že poznává; skutečnost ho bije ne do očí, ale po hlavě.

Pronikání, vnikání do prostoru, nás od nás, je pravotočivé. Suport, listy helikoptéry, šroub. Naopak proniknutí, vnikání duchů letících prostorem do nás, k nám – levotočivé. Ono souvisí s mužem, toto s ženou.

V přírodě existují úkazy, jež postihovány a zobecněny vytvářejí soubor tzv. zákonitostí: v přírodě, v kosmu však nikde neexistuje žádná pravda. Pravda je emergenta člověka, cosa nostra, záležitost naprosto odlišná! Je záležitostí člověka nikoli co součásti přírody, ale bytosti záhadně, tajuplně vpletené v přechod z chaosu v kosmos co vnucující se řád, apel!, a nadto je povahy právě tak krystalicky jasné jako přízračné, neboť je nepostižná, a to i když je krystalicky jasná. – To není žádná pravda! je výkřik nejopravdovějšího zoufalství, a to i kdyby se jednalo o punčochu kurvy, pohozenou na podlahu bordelu, vždyť v tomto nejpravdivějším výkřiku ozývá se i všechno zoufání i doufání chaosu, přecházejícího v kosmos.

Jedna z rozprav s Josefem Jedličkou

Mallarmé: tepali jsme slova jako kalichy! tepali jsme slova jako kalichy… Podívej se na jeho tvář, blátivče, a pochopíš, že ten člověk byl svému výroku práv a naopak. Jenže my, blátivci, šli po většinu života blátem, mistře kovový…

Jen nestoudnost, nestoudnost nezměrná a bezmírná je příčinou i důvodem, že si po čtyřicítce ještě dovolujeme chodit po zemi. Dávno jsme se měli odpařit a vytřít po sobě hadrem.

Vše zásadní znamená přísnost. Vše podstatné leží v štítivém výběru, který neznamená běžné opovržení, ale obranu nitra proti smradu. Vše opravdové postuluje konsekventně sebezničení, tady a rázem, neboť v poledne je namále, o půl druhé pozdě.

Nádherná noci, která svou marnotratnost, svůj těhotný pecen před sebou valíš jak plodivá venuše z Věstonic, jsem v tobě sám, poloopilý, ale šťasten touž plodivou silou, kterou v sobě nesou tebou necudně vyduté boky, v tobě sám, chybující a směšný, jako život je chybující a směšný, vystupující nad sebe, jakož i život někdy činívá,    {10}kálející pod sebe jak život, jsem, noci, v tobě bezbřehý, svých prostor a oblastí znalý tak z jedné tisíciny, nepřevoditelný, nepřejinačitelný a nepřemožitelný, leč sám sebou, jsem v tobě, noci, mám spousty času, a tak trůním a kraluju v tobě i v sobě, prostřed života, jediný vladař svého určení, zatracení i vykoupení, přízračný vozataj, opojen bezbřehostí noci a života.

Smysl života nemůže ležet v něm samém: přijmout to, znamená nesmírné obtíže, brodit se po pás v antinomiích. Veverka v kruhu. Naopak, odvážím-li se vyznat, že smysl života směřuje mimo, jinam, naráz jsem osvobozen, jako bych nad sebou, ve vrcholku překlopeného zvonu, uzřel puklinu, rozraženou světlem.

Po návratu domů, těžce opilý, uřízl si levé varle, sám si ránu zašil černou nití. Matka s dcerou vnikly do pokoje, převezly ho do špitálu. Uzdravil se, pil dál.

Byl jsem povolán k nesoustředěné činnosti za nepřetržitého chvatu, byl jsem vybrán za svědka smýkavé posunčiny civilizace, a po nejkrásnější léta života jsem plnil příkazy společenstev, které parádovaly před mýma očima předhánějíce se v nestoudnosti a kořistném tlaku, vyvíjeném nejen na mou vzpurnou osobu, ale na celé národy, na celé kontinenty. I v tom, i tak se snad může zrodit dílo, ale jen jako křeč, jen jako varování, co býti nemá. Může to být dokonce dílo esteticky oslnivé, ale nepatrné v dosahu ve smyslu nové moderní morality. Co je však nejdůležitější pro tuto strašnou chvíli, je povinnost umožnit lidem v naprostém soustředění vydávat počet, přimět svědomí k dokonalému sebespálení, vydat díla hluboce syntetická. Ta nemohou být tvořena zde. Ta mohou být vytvořena jen o samotě, na břehu oceánu. Ta nemohou být vytvořena za vřeštění metropolí, vysouvaných nad metropole pod nimi, ta mohou být vytvořena jen v tichu, v mnišství, v dárné odloučenosti, ne za skřehotu vivárií, v nichž jsme žiti, v nichž jsme traceni, vytracováni a utráceni den ze dne a kde se již ztratila i schopnost evidence, schopnost varovně registrovat, jak dalece nádor metastázoval.

Paměť je utrpením času. A jen časem a v čase paměť vkolejí do zázraku, promění se ve vylehčující dláto nebo krutou jehlu, která si vybere z neuvěřitelných nahodilostí a schizoidní zmatek urovná v přehledný plán. Pak se otvírají desky zákona. Je třeba umět si počkat. Jen pod valenou klenbou času, jen ve vražedném odstupu    {11}vystoupí žebra lodi a do daleka zažhne svítivý skelet. Všechny měkké části musely vyhnít. Bytost je jen materiál. Stavbu však buduje poznaná a odtrpěná vina, jen v čase překonávaná a nakonec i překonaná chyba. Vina a chyba nejsou štěky na přechodné scéně. Vina i chyba jsou obě v hlavní roli.

Lidi sou svině. Já to vim podle sebe. Věta mého spolupacienta, pronesená v rozkvětu višní na zahradě jednoho pražského špitálu. Jako dnes si tu višni pamatuju a jako dnes si pamatuju i první, co mne jako zaprodaného psavce nemohlo nenapadnout a čímž jsem ovšem i zničil nádheru odvahy toho člověka, totiž: v jakém tempu by musel pokračovat autor hypotetické knihy, kdyby tohle byla její první věta?

…nepřetržitě na pochodu, ale i na odchodu, neustále v průletu, ale i v odletu, neustále v průniku, ale současně v úniku.

Pouze dvě kóty maximálně odolávají, úplná nicota a pak Duch. Vše, co se klátí mezi nimi, podléhá.

Víra je výrazem specifické schopnosti právě tak jako specifické neschopnosti.

Co to bylo, co mne tak poranilo? Která pěst vedla ránu, že zdeformovala srdce, a to jeho sval i projekt? Nejhroznější je, že ta pěst je mlhovinná, že snad ani nepatří člověku. Co pod úderem fantazmatu může z člověka zbýt? A kdo se odváží znovu zabývat se tou zdrcenou schouleninou, tím zkrvaveným zajochem tetelícím se v noře? Kde je tu lék, který, prolit hrdlem, dopadnuv na dno žaludku a přešed v krevní oběh, způsobí výsledek, jediný možný – znovuobrození? Žena to nebude.

Jediná možná a přijatelná erotika je erotika dětí. Erotika dospělců bývá daleko horší než zvířecí, protože nelidská.

Ano, existuje záhada života, ale neexistuje záhada smrti, leč by svědčila a vypovídala o záhadě života…

Děti? Děti jsou věru na světě! Nemají ještě nic mimo své svatosti, a proto jsou vším i kýmkoli! Děti jsou na světě: nejsou již nikým ani ničím, a mají proto už jen prolhanou naději…

{12}Rozsáhlý nejenže nesouzní s obsáhlý; je kontradiktem obsažnosti. Poznatky nejsou poznání.

3. června

Kateřina Rynglová měla v dospělosti mystické vidění, pak nařčena z vraždy, odpykala 15 let vězení, načež prokázána její nevina, avšak odmítla 30 000 zlatých náhrady.

Na klinice profesora Vondráčka

Krystal je derivát slova Kristus.

Nejvíc působí to, co nebylo odkázáno, co nebylo zanecháno.

Nejnabádavější příkazy visí nevysloveny ve vzduchu. Nikomu se neudělují rady. Nikdo není k ničemu nucen, dokonce tu není ani sankce, a právě tento fakt nás nutí konat. Ne za každou cenu, nýbrž radostně.

Tento okamžik je nejen součtem všeho mého dosavadního utrpení, on je i součtem a výslednicí všeho utrpení všeho světa, vší jeho staroby, nesmyslnosti, zbytečnosti, kupčení se silami, mrhání silami, vší všivé nicoty. Moje únava není v tomto okamžiku jen mou únavou, ona je i únavou všeho světa v tomto okamžiku, a je to zcela přirozené. Má naděje i svěžest je i nadějí a svěžestí všeho světa, ta moje malá naděje a zvratná a zaměnitelná svěžest je vší svěžestí a nádherou všeho nastupujícího světa.

A už se stalo! A už je vedle jako jedle! A už je to zase na place! Propad svému štěstí, když byl ještě před pár hodinami zaklínal sebe i okolí a měl vše kolem sebe i v sobě k pobádavému potvrzení a nahrávání jednomu předsevzetí. Nepřijmout! Nepřijímat! A podívejme, je v tom po krk, topí se v kandysu, lehl si, vyčerpán předchozím napětím, naznak na aralské moře roztopeného arašídu, voda vedle v jezírku je vlahá, ženská paže mámivě chobotničí, už je sán a vlečen, už ztratil nůž i opasek, kdepak je ta soukromá gilotina, kterou chtěl dekapitovat svět, který jej urážel a mátl. Gilotina? Stojí na zahradě? Nebo byla dána do frcu? Nebo ji najdeme zítra v Kotcích k mání za pětku? Kde jsou která ostří? Již jsou vyzubena a vylámána saténovým chrupem štíska, štíska, které se vznáší pokojem za doprovodu lasejčí vábničky, a to jej přemoženého a uvábněného a ulasičeného zanedlouho zanechává opět ležet na podlaze, a to se studenou stopou úskočného drápu ve tváři, a to pod úderem, který mu tentokráte zlomil srdcovou kost nadobro.

{13}Matterhorn! Stěna jak dubová fošna! Skokanský můstek. Budu sáňkovat za svahem. Salvador Dalí hlavou dolů na desce křídla. Když tajou zvony. Jaterník, narazí-li v půdě na železo, zbarví se dorůžova. Hádal mně z ruky: u vás jsou čára života a čára osudu vjedno; na to dejte pozor! Můžete nedožít! Naopak váš přítel má čáru osudu a čáru života každou zvlášť. V Nepálu vsazují do oken barevnou slídu. Vytrouchnivělé kmeny dubů – doly na skořici. Lepkavá menstruační krev zvěře poznačuje listí…

Pracuje v naprosté tmě, v nepřehledném terénu, de facto na dně studny, jediná opěra, o níž ví, je slizce lepivá stěna. Tma jak v blízkosti jižní točny; ale zatímco se admirál Byrd ponořil do své finské chaty jako veselý a svobodný muž, tenhle kulhá v ledu co závislý rab.

Jakákoli myšlenka, mužně vyslovená, klidně traktovaná a statečně vedená do důsledků, ničí, ale i prosvěcuje jedince i kolektivy, k nepoznání mění svět, ať už destruktivně, nebo obrodně.

Anebo mi tu zprávu nepodávej dnes. Rozmysli si to do zítřka, nejlépe však bude, když své sdělení necháš odležet deset patnáct let. Tvou odpověď obstoupí něco nevýslovného, ledový, a přece něžný obal, ulpí na něm cosi z rozdílného postavení hvězd tenkrát i dnes. Ten posun je nejvýznamnější. Nezajímám se o kresbu, ba ani o reliéf, ale jen o trojrozměrnou plastiku.

Kupředu – volá na mne šílenství. Zpět – volá na mne sebezáchova. Ale Zadrž – volá na mne cosi, co si nazvat netroufám.

Je mír a je mírnost, a je mírnost a je mír. Zběsilý jsem často a patrně tím také nejvíc chybuji, a nemám tedy právo se divit, že mne právě nevezou v kočáře. Co je však opravdu hrozné a co vyžaduje něco úplně nového, je rozpoznání (neboť jméno poznání zatím vědět nechci!), že dospěji-li klidu a spočinutí a nalézám v sobě možnost mírnosti, s kterou bych promlouval, vyvolám nenávist strašnější, než s jakou o sebe třesknou dvě nenávisti.

Tvrdé znění, úsečná gesta, nesdruženost, a tu a tam, přehluboko zasunutá, navrch prokmitající něha jak travěnka mezi kameny hrobovými; zvuk kovu o kov; nasazení, rýhy a kruhy, jehelné dokružování, a pak konec, zvon. Střep olovnatého skla, upuštěný na    {14}niklový disk. To svět nenávidí jak nic, a to ne proto, že to nepotřebuje, ale naopak, protože toho má vrcholně zapotřebí.

Skica, to je slovo vznešené; příroda za okny skutečně črtá svůj věčný autoportrét, zatímco já z něho svedu nejvýš odvozeně, a ještě k tomu zlomkovitě, padělat jen stín mihnuvší se mou myslí.

Rozmačkal, zašlapal a rozmazal jsem v životě stovky mravenců, jako kluk idiot jsem jim rozhrabával jejich Řípy a zikkuraty v polesích Přeloučska a Sázavska; průběhem let se z vraha přeškolil na klinika; před třemi nedělemi našel na Šternbersku ohromné mraveniště a to už ani neporýpal, ani nerozbořil, jen na ně svrchovaně jemně shůry položil stéblo trávy a pozoroval poplach prvního, druhého a třetího stupně.

Jen aby jednou v životě nebyl mravencem na opatku obra, a to buď zcela rozmáznutým, buď klinicky shůry pozorovaným, an rejdí z místa na místo a šílí hrůzou, o jejímž původu a příčině nemá sebemenšího ponětí.

Ing. Stamboliev, tehdejší manžel Emilie Stambolievy, pozdější manželky Kamila Bednáře, mně v chůzi řekl, že erosexuální orgasmus je jen náznakem a předchutí rozkoší, které budeme zakoušeti v nebi.

Slovo Nikdy není nejhroznější ze všech slov, neboť toto slovo je naopak časově velmi průhledné, omezené na míru úplné hříčky, slovo Nikdy znamená jen tvoje Nikdy, jen do tvé smrti, ale slovo Pozdě, to je to pravé hrozné slovo, protože Pozdě, to je skutečně moje, tvoje, naše Navěky.

Co podává, je zlomeným nehtem odrýpnutý odrolínek z masívu, který mu byl položen k nohám, ale i v cestu navalen ostatními. Jen mezi nimi mu však mohutněl rozum, prohluboval se hněv, zesilovala vášeň, rozšiřovalo se porozumění; jen mezi nimi učil se jakž takž obrábět jazyk, jen od nich, soulidí, dostával fidlátka, jimiž se chaos soustruží v tvar.

Na počátku byl chaos, na konci krystal.

{15}Básník musí být v podstatě šílenec; sám si volí formy šílenosti, dávaje přednost šílenství chladu nebo žáru, ale to je podružné; podstatné je, že si musí umět šílenství vážit a mít k němu výslovnou vůli.

Ve vší literatuře, v poezii specificky, leží na dně základní anxiozita o životní hodnotu, snaha tu hodnotu uchovat, ale i všepronikající bezradnost, jak ji uchovat.

Ideální dílo: fošna bez suků, monolitický blok bez trhlin. Sem nepatří talentovaní psavci, kteří téměř na požádání vyprodukují básnickou sbírku, pak divadelní hru, scénář, knihu novel, pak opět dvě sbírky, román a v odkazu najdou dvaatřicet krabic korespondence. Tato rozmanitost může ukazovat právě tak na hledačskou vůli jako být dokladem tragického plýtvání, rozprostranění v horizontále, zatímco pravé dílo budiž podobno soustředěnému útoku na jednu pevnost ze všech laufů, budiž to jedna jediná kniha.

1964

Cenovou hladinu rvát nahoru. Dělat bohatě ziskový věci.

Školení MF, Mariánské Lázně, S. K., patrně agent StB

Komunismus nebude bez masa, maso nebude bez kukuřice.

Nikita Chruščov

Tenhle režim, pánové, drží jak šiška másla v prdeli!

Ošetřovatel u Vondráčků

U Waterloo votočili Napoleónovi čepici.

Pacient z APO

Co je to za fantastického chlapa? Co si myslí? Nic není jeho, nic neučinil, a neustále se domnívá, že se mu budou věci, lidé, celý svět připodobňovat. Když se tak neděje, soptí vzteky.

Co je to za chlapa? Tohle tázání se ovšem odnáší k devadesáti devíti ze sta. Ten stý, o němž nemám ponětí, kterého si nevšímám, muž bez profilu, o němž se většina domnívá, že odejde, tak jak přišel – to je možná ten pravý bourač a podmanitel, tichý a strmý zároveň.

Nejhorší básnické školy jsou ty, které programují vládu uvolněných instinktů, které rozvláčejí impresivitu do litanických tasemnic, jejichž hlavou je neurčitost, tělem i ocasem vlnění, avšak ještě spíše konvulze asociací, libovůle.

{16}Jestliže kov, který nepřetržitě spí, doznává po čase takové únavy, že jediný způsob, jak docílit, aby znovu sloužil, je proces přetavby, čeho pak je zapotřebí člověku, který nepřetržitě bdí, takže je stokrát unavenější než nejnamáhanější kov? A kdo ono přesunutí částic může snést? Snad člověk? Ovšemže to musí býti on, jenže který? Ten, co byl? Ten, který ještě není? Je možno odvolat se zas jen na toho, který stojí mezi nimi dvěma, a tudíž de facto neexistuje.

Úprk za novým lidstvem neznamená bezhlavost, ale stíhačství nebezpečné krásy, zmatečnost všech krás dosavadních, odklad myších svárů na nekonečnou čekací lhůtu, která, až vyprší, ztratí svůj důvod.

Na zlotřilou, zhovadilou povahu světa lze ukazovat donekonečna, je to málo platné a sklízí to nakonec výsměch. Daleko obtížnější je označit naději. Ukazovat zlotřilost světa, toť traktát, označit naději, toť čin.

Každé opakování, tj. praticky odnikud nikam naplano rozvíjená horizontála, je samou svou podstatou tragická. Naději zakládá pouze výmyk z horizontály, vypáčení obzoru, tj. zničení všeho dosavadního.

Z pekel tragiky v tragikomično předpeklí, v tragikomično chronické, vyhnáni tam, nikoli úpějíce v propastech, žádné de profundis, ale pochrchlávajíce na balančním předělu ničeho určitě a něčeho snad, ne ve sloupu oslnivého světla ani ve sloji antracitu, ale v podnájmech, po prázdných chodbách, v mrákavém podmračnu, nikoli spočívajíce si v náručí nebo naopak pouštně vyděleni, ale se zanícenýma očima plnýma prachu pustoty, upřenýma na záda toho před námi, reliéf smazán, zhasnuta tvář.

Poezie nepřichází tajemství vysvětlit, poezie přichází na tajemství upozornit.

Karlovy Vary

V češtině jako v absolutním Géniovi nacházíme nejen vše, co máme, co jsme vytvořili, ale především i vše, co jsme ztratili. Na jejím dně leží tiše a nevyzvednuto všechno zhrzené, vše, co jsme si dali vzít, vše neukojené se tam nezněle vytěsnilo, a je na básníkovi, aby trpělivě a vytrvale odkrýval; zlatistě vyhrazeno a mlčenlivě    {17}schouleno i nedotčeno leží na dně Punkvy, co vymizelo z lidí a vyvanulo z věcí.

Plus, minus. Početí, potrat. Sperma, voda. Na setkané živlů zbudováno fyzikum světa. Avšak teprve na vyjevení a vyzáření vzájemnosti visí hrozen bytí.

Otáčím v ruce křišťálovou koulí, oprašuji její zašlý povrch. Není to koule, je to nekonečný polystěn. Oprašuji milióny plošek a zaraduji se, když jedna zazáří. Všichni se pořád pokoušejí napsat něco nového, ale to je absolutně vyloučeno. Jsme uzamčeni v kouli, koulí obezděni, v nejlepším případě jí okřišťálováni, avšak je nemožné uhnísti kouli větší než onu, v niž jsme vrženi, je nemožné odlít ještě větší vězeňskou kouli.

Jedincům – nikoli lidem! –, kteří popřeli odkaz, zbývá šťouralství, těm, kteří popřeli mravnost, morálka, těm, kteří rezignovali na možnost soudu, sudičství, těm, kteří si nechali vyrvat vládu, udavačství a uliční vejboření. Obrovské množství podprostředních lidí se bleskurychle naučilo kraulovat polofašistickým kalem, nalézá v rozhrnování jeho pěny jedinečnou šanci, jak ozvláštňovat svou osobní nicotu, netušíc ovšem, že je ideálním materiálem ovládání beze zbytku, jelikož už na ně nemusí být vynaložena žádná námaha.

Je mi stále protivnější něco si na sebe kupovat. Řídit si oblek…, jako bych vyšňořoval vlastní smrt, a to může jen blbec. Není něco nádherného, mít toho stále míň? Staří byli moudřejší, měli k sobě samým úctu – corpus plus rubáš, a hotovo.

Iks generací živoří v totalitě fantazmatu. Vše ve společnosti je stále se zdokonalující fabrikací chimér, onanií přeludů, velkomasturbátem přízračnosti; potěmkinovské projekty jsou pod stále rafinovanějšími vinětami podsouvány dezorientovanému vědomí jakožto skutečnost. Vše je aretováno na nulu podtrhovačné démonie, na kterou hynou nadaní i méně nadaní v celých houfech, po celých národech, předčasně, absurdně, sprostě. Tragédie netkví v tom, že hmota zpřeludněla, tragédie tkví v obráceném, že se totiž zhmotnil a do služeb obecného idiotismu zapojil přelud.

{18}Jestliže národ v takové šíři, s tak dlouhotrvajícím rozmyslem, jako by šlo o šílence, s tak neuvěřitelnou mírou zpátečnického ústupkaření přijal posléze úplnou nicotu za měřítko věcí, pak bude za trest zbaven posledního. Národy nejsou věčné! Přichází čas, a vypařují se jako voda z kráteru sopky Šejch Attman…

Jaká distanc! Jaká nesdruženost! Jaká mezera a prázdný rukáv vlající mezi ním a jimi! Jak je ta láska labilní, jak tuhá a skutečná je nenávist!

Aby se skutečnost stala stravitelnou, musela se vypustit a nahradit přízrakem. Svět není obepjat rukou, ale protézou. Zděšen stojí ten, kdo byl stvořen pro boj muže proti muži a pro lásku bez podmínek, vždyť už nelze nikoho potkat, natož se s někým utkat.

Anankast obsedant rovná se komplex viny plus chronicky neřešitelná konfliktní situace. Anankast obsedant může být velmi výkonný, ba prospěšný člověk. Anankast obsedant plus blbec rovná se však v lepším případě byrokrat, který ještě může cítit vinu, v horším případě Himmler. Nanejvýš to může být výkonný blbec bez sebemenšího ponětí o vině, hůř, co dělá, považuje za gesta Boha.

Jsi bez stanoviska, volný jak pták, nuže počítej se strašnými toxiny takzvané svobody. Její pravou podobou je vyprostraněná nicota. Většina dospívá ke stanoviskům skrze utrpení, to však není nic vedle těch, jimž, ať už koincidentem výjimečné genové výbavy, ať už úradkem nevysvětlitelného, bylo stanovisko vrozeno.

Dnes na to není vhodná doba. Teď na to není čas. Neudeřila hodina. Ještě ne, ještě počkejme. Je to nerozvážnost, nikomu se tím neprospěje. Ještě strpení, jen vyčkej, to dnes nikdo nechápe. Ale kdy tedy přijde ta vhodná doba? Ale kdy tedy nastane ten přesný vhodný čas? Teď – anebo nikdy? Jaképak ještě ne, jaképak otálení, jaképak ve dveřích přešlapování? Kdo byl ten nerozvážný, který objevil oheň a potřel horečku omladnic? Odkdy rozvážnost vedla k poznání? Odkdy umění počkat si na něco vyneslo něco víc než ránu klackem zpoza roha? Kde je tedy ten čas? Kde je tedy ta doba, plyne-li osud?

Dno deprese: odnikud nikam přelévající se řídké bahno, nekonečná řada herců, již otvírají ústa a napřahují se v gestech, ale slovo    {19}nevychází a nic se neděje, a hlavně nestane. Vše vrženo v časoprostorovou propast, hemživý klk na dně ničeho. Trvá to už příliš dlouho, je načase, abych se po hlavě zřítil do Boha.

Zrafičený systém šalby, příčle hodnot zpřeráženy jako holení kosti, aniž byly nahrazeny byť jen protézami. Síť ok nakladená lidem pod nohy, aby se vyčerpali, dbát o to, aby nemohli přijít ani na okamžik k sobě, nabýt sil. Kde nikoli přímý zločin, ale hejna much a sarančí, která ubodávají po deset, patnáct, dvacet let. Nedýchatelno, nikoli zápach, ale smrad, vše klouže, nic nelze uchopit, nemožno cokoli zažalovat, zrcadlové bludiště na Petříně, ale bez panoramatu Prahy. Nejde o město, jde o tuto zemi.

Klíma se školil na výkvětu nesystematičnosti německé básnivosti. Hovadství vsebezabředlého systému mu bylo vždy krajně odporné. Dokázal dílo, které je amalgámem poezie a myslitelství, vybudoval systém ve vyšším smyslu, kde pro kec není nejmenšího místa, kde srší blesk o blesk, hrom bije do ledovce, kde se srážejí brusy maxim a sarkastických aperçu, a dokázal jako první a poslední, že myšlenka bez poezie je mrtvá, poezie bez myslitele jen narcistní brept.

Není lidí nevědomých, neboť každý ví všechno. Tím, že jsme vkročili do světa, stali jsme se naráz neporovnatelnými jeho majiteli a držiteli a on je v nás, mimo amentní stavy a smrt, vždy celý cele přítomen.

Monolog – toť nouzové a současně sebezáchovné rozrýhování bytosti jedné ve dvě, v jednu skutečnou, druhou zdánlivou, jakože druhá skutečná chybí. Nouzové rozrýhování na hlas a protihlas. Ale jak dlouho lze obstávat před sebou samým, takto podváděným?

Se zdarem pracuji jen tehdy, když se blíží vyčerpání, když cítím varovné vylehčení, ono „vážím deset deka…“ Najeden, odpočat, všechno napětí pryč, nic kloudného se nesvede, protože se ihned, pochopitelnou chemií, dostavují roupy, opak hodnot pod tlakem.

Běda bezcílnosti, běda rozptýlenosti. Rozptýlenost je odsouzena k vynicování. Je to prach nad městem plným duší. Je mi čtyřicet, ale stále hlouběji jsem urážen a deprimován maniakální neposedností, pitvorností, šaškovstvím a hektickou neposedností našeho života. Sotva vyjdu z domu, den za dnem, nazpět propastí let, i do budoucna    {20}(nedojde-li k zásadní přestavbě) – kolik zbytečných zpráv jsem nucen konzumovat každou vteřinu! Ale já chci slyšet jen jednu velkou zprávu, nikoli deset tisíc bezvýznamných. Chci onu jedinou, podstatnou, ústřední zvěst.

Jediné psaní, jež je právo, tj. texty spásné, jsou ty, jež čteny způsobily by zděšení. Pravdivé odhalení jedné každé bytosti znamená šok, podpálit společnost. Vše, co čtenář konzumuje, je víceméně zestetizovaná lež, předkládá se mu jen tolik, aby se neudávil. Tolik slušnosti v něm zbylo, že tuto polovičatost nepřestával pociťovat jako provinění, jež se na něho za spuštěného podkoří obracelo sebevražednými rozladami. Jen absolutní výkřik, rozpažení a skok do tmy byly by pro něho znamenaly štěstí, štěstí jakožto vzlyk hvězdy, přepad do nepodmíněného.

10. května

Léty nedospěl k trpělivé přizpůsobivosti, ale naopak, k a priori navztekané nesmiřitelnosti s čímkoli: má své zkušenosti! Je podjat předem. Bude to zaručeně špatně! Nezajímá se o město, zajímá se, zda na místě lesa vyroste les; nezajímá se o les, je zvědav, bude-li tam založeno město.

Skutečnost rovná se hodnota. Jinak není skutečnosti.

Přišel, aby pochyboval. Dopadl za náš stůl a rozvrátil společnost. Odnikud, nezván, málo známý, vše je ztraceno, nic neplatí, co pevně strmělo včera. Takový nenápadný muž, kdo ho poslal, aby nás obral o klid? Naše statky rozmetal jak hrstečky popela, rozfoukal jeho krupky do všech stran. Pak jako ve snách dal všemu dobrou noc a odčepýřil se do tmy, aby nás ponechal meloucí tlamě prázdnoty a za zničené neposkytl slova náhrady. Je to ovšem trpká chvíle i pro něho; neboť on je vyslancem boření a ani sám nemá ještě v kupě plán veliké příští pozice. O té bude přemýšlet v samotě nad samotou, v samotě umocněné, o které se nezmíní jediným slovem před nikým; pro nás však znamenal jen rozchvacovačného lupiče, zatímco nezištný dárce se teprve potmě rodí v artéské studni.

Řeč, mluva, promlouvání se povoluje jen jakožto komentář k činu, k činu ověřitelnému.

Chování, jednání, mlčenlivost prací zedřeného člověka, jeho mluva – jen nezbytně nutný komentář –, to vše vyjadřuje naprostou    {21}převahu vůči ostatním. Vyjadřují nahou pravdu bez uvozovek. Všem klesají ruce, naše mluva zmlká, naše gesta jsou přibíjena nevyslovitelnou obžalobou, vzápětí jsem transparentní – co skelety hajzlů. Prací zedřeného, mlčenlivého člověka mohou oslovit jen světci, Matka Boží, Kristus – a kdoví zda se dočkají odpovědi.

Holan k Honzovi Grossmanovi: tak vy jste miloval Halase… Halase… A Holan hovno. Holan hovno. Viděl jste ty dětičky, co ke mně šly po Karlově mostě? To byly smrtky, víme, nožky jak tužky, ručičky jak svíčičky, hrůza! Na zdraví, kapitáne!… Ano, maminka, víte, maminka. Onemocněla, chudinka, opatrovníci ji snášeli ze schodů a přerazili jí páteř! Tak jsem ji odvezl k těm doktorům, k těm vrahům, víme! Na zdraví, kapitáne!

Všem byla při zrození vtisknuta do ruky svíčka. Milióny běží se svíčkou v napřažené ruce. Jen nemnozí však přišli na to, že je třeba svíčku zapálit. A jen velmi nemnozí z těchto nemnohých, kdo vůbec svíčku zapálili, přišli na to, že je třeba svíčku uchopit ne za nohu, ale za plamen, a to ne proto, aby jej uhasili, ale aby jím propálili dlaň.

Pravé zkoumání je ohledávání nemožného. V životě nejde o to, co lze, v životě jde vždy jen o to, co nelze. Jiskra přeskočí jen tam, kde pochopím bezmoc, ale ač chápu, nesmířím se. Výsledek: totální kverulace vedoucí k sebespálení. Jen toto je naděje.

Když se člověk narodí, celý svět se dal znovu na vojenský pochod; když člověk umírá, v útrobách zeměkoule zní nanovo úpěnlivý a tlumeně tamborující Chopin, a nikdo se nic nedozvěděl. Všechny portréty visí nakřivo, všechny goblény jsou porvány. To není, jako když zdechlo zvířátko. Když zemřel člověk, všechno je znovu ztraceno, všechno je znovu propaseno, všechno znovu odsunuto na nesmírnou čekací lhůtu; všechno se znovu stalo nesnesitelným, všechno hořekování nastupuje své intrádové právo, všechno se znovu zašmodrchalo, přeťalo a stalo se k nerozpletení; a tak svět znovu a znovu, přes flórem zastřené bubny frázuje svůj trauermarš a ve své neúplnosti kráčí jak obranný skelet k novému zrození, k němuž hledí tolik neúčastně…

Desetitisíce pracovních hodin nad psacím strojem. Tisíce dnů sešňůrkovaných do týdnů, měsíců a let, odvedených literatuře.    {22}Píle. Nové plány, neboť dílo ve svém okamžiku potřebuje jako soli plánování daleko neúprosnější než naše somatické programy. Náhle je člověk za hranicí mladosti, náhle vidí přibližovat se toho nepříjemného fenďáka s nálepkami, náhle má člověk už jen chatrč k nepronajmutí, náhle shledá, že z něho ulétly šaty, takže stojí na kamenité stráni hemžící se písečnými mambami naprosto opuštěn. Kde jsou jeho papíry? Kam ulétla všechna předsevzetí, všechna hořekování, kam se vysmradila pýcha bez konce? Cos tu nechal, šupáku? Cos nám předal, Adámku? Ale po zhroucení se přece ještě nabízí dost chvil na zhroucení nové, zpod jehož úderu a dopadu lze již jen povstat, aby deset zbývajících životních vteřin bylo prožito v čistotě, vzpřímenosti a světle.

Tak propadl sobě, tak se v sobě od let zhlížel, tak nic jiného na tom světě nepodnikal, než že sama sebe pěstil, k sobě shraboval, pro sebe sbíral a svážel; tolik narcistních hladin rozrušil vlněním autoportrétu, natolik byl obluzen paranoidním bludem, že svět tu jen skrze něho a pro něho trvá – a jak odedávna trpěl podezřením, že vše je porafičeno k nějakému zavedení a na scestí zavlečení –, tak prosákl solipsismem, touto nejbezútěšnější ze všech onanií, že oslepl, ztratil hru, byl uzavírán na zařízení bez klik, nesčetněkrát upadl a sklouzl a jeho život vlastně nebyl než střídou pádů a vstávání a kolen oprašování, vše za nepřetržité zapomínavosti, že bez ostatních lidí, bez dějin, bez nesčetných jiných plahočivých subjektů by se ani nemohl podejmout této nehrdinské role…, vše až k okamžiku, kdy se zdraví začalo zase navracet, zase mohl být normálně vyživován trávou, dřevem a pramenitou vodou, mohlo být upuštěno od infuzí literatury a přes několikery dveře bylo možno za nocí – ale i za dne – slýchat zapřisahání: odtud povedu neúprosný boj na všechny strany a proti všemu, co pochází ode mne a skrze mne vychází; tažení proti zprostředkovanosti a suplovanosti, cestu do Canossy, kde sedí soudce na velehoře, u nohou pramen, místo koberce louku posetou hořci a třezalkou…, nebudu šetřit sil, podrobím se půstu, rozedřu si šlapadla i kolena; jako nesmiřitelný ostříž zakroužím nad kořistí pýchy, která mi, bezduchá, neunikne; vyučím se úskočnosti, s kterou od boku a zezadu napadnu jakýkoli vlastní soud před minutou pronesený. Zamítnu body a obrátím se tváří k plochám. Zopakuji si bitvy, vmísím se v tisícihlavé, neboť voják od hlavy k patě vybavený krumplováním samomluvy a samostrategie je pro smích dětem. To vše provedu.

Náhle procitá, rve si vlasy. Neboť vidí zas jen sebe.

{23}Upletl na sebe bič, vykoval ostří sekery pro svůj zátylek; ve jménu biče ubičován, opouští tuto zem, sjíždí v nikde nekončící díru, kde, kdyby mu mohlo být vymíněno sebenepatrnější místečko, sedl by si na bobek a dal se do pletení nějakého jinorozměrného biče, který by práskal jinak, svištěl jinak, ale přec jen by to byl bič.

Byl by zázrak, kdyby po nás zbyly verše; jsme všude svědky míjení tak strašlivého, že se naše pyšná naděje rovná nule: v zanikání je sama nepřemožitelnost; zástup mrtvých znepřehledňuje; co po nás zbude, je smysl zápasu, nepatrná bojová stopa, tyč, kterou zarazil lyžař, když se plahočil k pólu; když se pak obloukem jakoby odnikud vracel, hůl byla již zavátá, až na zmrzlé ouško nahoře…

Život, dokonce biicky vegetativní, natožpak reflektovaný, směřuje vždy přes život; verifikum, že jeho smysl nemůže ležet v něm samém; ležet v něm samém znamená zabřednout v chronicky neřešitelné antinomie – muka veverky v kruhu. Naopak onen přesah, to je puklina ve vrchlíku překlopeného kesonu, puklina, kterou se řine světlo. P. S. Tvůrce překračuje sám sebe, nevystupuje jen výš, ale ještě výš, a své bytí jen vleče za sebou.

Uspořádání našich věcí mi nedopřává psát ve dne, za jitra, dopoledne, prostě za dne: největší měrou jsem nad svým spisováním vysedával po večerech, a zejména po nocích, a tu je všechno jiné. Tu k vám zalétají jen zvuky vydělené, jen zvuky zborcené, nebo naopak k vám promlouvají smysly vybystřené tak, že jsou návěštím choroby. Kolem je vržen stín a vy představujete stín prostřed stínu. Kolem je noc, podivná vykupitelka, zavádějící snovačka, a vy píšete dopis příjemci, který jej obdrží za dne, ve zcela odlišné situaci, za zcela jiného psychofyzického okamžiku, než byl váš v pracovním ohlušení. Co z toho pojde? Střet, ale i diskrepance, jak ji představuje každé dopisování někomu, s někým; zatímco pisatel by u adresáta prostě měl být! Prostě u něho stát, vynadat mu, obejmout jej, pomoci, a to teď, a to zcela konkrétním činem, tím, že dojde pro vodu, koupí v konzumu máslo, chleba a vajíčka, vajíčka rozklepne na pánev, a dá najíst. Proč naše společnost dávno ten problém nevyřešila? Aby mohli spisovatelé, tito rezonéři a dušeměřiči, pracovat ve dne? Jako každý jiný normální člověk? A aby se za to mohli nastálo najíst?

{24}Sebeuvážlivěji kladená slova, žel, jediné praktické znaky pro soudy, vyznívají kdykoli jako ukvapenost na ukvapenost, pro nekonečnou pohyblivost světa, pohyblivost úplně amorfní, není-li tu vozataj, který by dával pozor. Aby tuto situaci, tak kluzně vratkou, člověk upevnil, musí snad být nápomocně vybaven něčím navíc mimo sebe. Protože Bůh je naše plahočivost za šílenstvím, pak tou nápomocnou veličinou může být jen étos, jen nejobecnější přitakání něčemu, co pracuje vně osudu. Musíme se v tomto přitakávání chovat pokorně i bojovně současně, musíme ovládnout obtížnou dialektiku mezi pokorou a bojovností. Neuvědomíme-li si ji a nezachováme-li se podle příkazů, vyvaneme do vyvanutí.

Každé naše jednání je odsouzeno k zániku, ne snad pro chybování nebo nemravnost, ale pro nemožnost beze zbytku zvládnout všesvětový neúprosný pohyb neustále se nicující do prostoru. Je odsouzeno k zániku, a to jak v početí, tak v průběhu a výsledcích. Co však z něho přežívá naprosto nepopsatelným, hrůzyplným, nedohledným, nezničitelným a do kouřové výše strmějícím způsobem, je smysl činů, smysl jednání; a představte si ten střet, střet prázdnot, jak je představuje prostor, prázdnota donekonečna disponující a vyhrožující, a onoho smyslu, to jest souhrnu všech našich činů, včera, dnes i zítra, a to nejmizivějších i nejvelkolepějších! Jaký to náraz! Kdo zvítězí? Naše metafora, jak ji představují dějiny, vše, co jsme postavili a vzápětí zničili, abychom postavili výš a znovu, anebo všepřemáhající obklopivost?

Jen nějaká obluzená sebepýcha a horečnaté zdání mne udržují při soustavné práci nad mými texty: jakmile procitám, rvu si vlasy nad mizivostí výsledků. Zdá se, že poezie, cokoli sebevydřenějšího, propadá entropii, jen obyčejná láska trvá, a tu jsem zapomněl. Na čas – na jak dlouhý – ji nejsem schopen ani darovat, ani přijmout; ještě ve mně zbyla slušnost.

Antares je proto tak ohromný, že je tak řídký; naproti tomu Wolfova hvězda proto tak rozměry skromná, že hutná. Neplatí snad totéž v poezii, ostatně ve všech oborech činnosti? Na začátku litanická, asociativní prázdnota téměř bez obsahu, na konci hustopis a šrafopis, kde text a autor jsou pod sebou navzájem zatlučeni do spór, a nelze je od sebe oddělit. Kovová kompozice o extrémní atomové váze.

{25}Není básně bez čistoty, ale rovněž není básně bez provinění.

Jen z autobiografie, co možno bezohledné, plyne poučení; jakýkoli odstup od niterně existenciálního, tj. vyprávění, příběh, jsou oddáleními od prvotní skutečnosti, vychýlením ze žhavého jádra, konáním v prostoru. Protože lyrika, jak známo, je jen špatná pověst, zbývá drama ipsace, vivisektorská řezničina nad vlastním korpusem, pitva opuštěnosti. Je to nejschůdnější cesta k předčasnému skonu, a společnost? Dřív či později obraz na půdě vyšťárá, vyřízne, zobrací po svém, poučí se z něho, pak jej prokopne a odvrhne – tentokrát definitivně.

Listopad

Literatura je ornamentálně zestylizovaná, libovůlí pýchy deformovaná a mizinterpretovaná reprodukce prostého životního materiálu. Jen si nenamlouvejme: ten je vždy prostý. V samé dřeni literatury leží smrt odvozenosti. Jen nesmírně zřídka se věc podaří obrátit, totiž považovat v ní a skrze ni svět za téměř zanedbatelný materiál, z něhož páčíme samostatnou, téměř na ničem závislou, budoucnost dirigující skutečnost.

Zhuštěný, natěsnaný rukopis, šrafopis, ložení kamenných bloků, mezi něž se nevejde špička nože: ne slovo za slovem, ale fakt za faktem, čin za činem. Ve verši celý svět a v dalším zase jiný celý svět. Nadávky a proklínání bývají salvami naprázdno; rána dopadniž jediná, zato rovnou na vaz; přídavné jméno jen tam, kde k podstatnému přirostlo jako siamské dvojče.

Hloubětín

Dítě je vše; sekulárně i sakrálně. Jen jemu ještě lze věřit. A už nikdy nikomu z nás, kteří jsme zklamali jak na zemi, tak na nebi, a neposkytujem sebemenších záruk odpovědnosti a prvotní věřivosti zároveň. Zároveň, podtrhuji, neboť právě jen ještě tato fantastická struktura může býti zárukou.

Tak jsem přemejšlel vo tom bejt zeměkoulí. Ale rozmyslel sem si to: to by totiž chtělo furt se točit na jednom místě v luftě.

1965

Lež prostá je škoda. Prolhanost záměrná není škoda, ale škůdcovství. Lže ovšem každý. Avšak k prolhanosti je nutný trénink, k prolhanosti se člověk propracovává, buduje si systém; tím napadnutelnější ovšem, čím nerozbornější.

{26}Od narození až po smrt člověk vražen do chřtánu věcí a jemu věci vraženy do chřtánu. Ten pohled: dřepí v úplné ožebračenosti na sutišti předmětů – montblank věcí nad ním, montblank potřeb a nástrojů kolem něho, a v něm samém pohřebiště použitých, používaných nebo v toužení pojatých věcí. Vymačkané tuby, použité kondomy, ojetá auta, roztřískaný nábytek, salátové knihy, prošoupané ponožky. Kde jsou však klády vorů? Kde tisíce flašinetů?

Stále častěji teď sedávám nad Průhlednou hlavou, nad Teorií spolehlivosti. Ani nevím, co bych měl říci, co doříci, co jsem to vlastně říci chtěl. Vidím jen, že častěji a častěji sedám nad spolehlivostí a průhledností, tak neprůhledně nespolehlivou, vidím jen, jak si přeji, aby ve svých lepších místech přešla v praxi, a stala se zbytečnou.

Byl chlap, co porád pšukal, tak šel k doktorovi, aby mu něco předepsal, tak von mu předepsal korkšpunt a ten chlap šel do shromáždění, upšouk se a předsedovi vystřelil voko. Tak šel znova k doktorovi, aby mu něco předepsal, a ten doktor mu předepsal píšťalu a tak ten chlap šel na nádraží, upšouk se a vlak mu ujel před nosem.

Martin

Tragédie práce jakožto zaměstnání. Řešení, řešení jediné: práce jakožto duchovní příkaz. Jde nám o práci, která nemá na mysli mzdu a která vše, co podniká, konat musí, ale nikdy, že musí; jde nám o pracovníka, jediného možného, jelikož je v něm živo svědomí jakožto svoboda, tj. výzva a volba, vůle na výzvu smysluplně odpovědět a odvaha rozhodnout se k sobě samému.

Na Halasovi shodnouti a sejíti se musejí přátelé i nepřátelé. Jen svině obrovská může mít cos proti němu. Je to klíč klíčovatý, křižovatka i okénečko. Ocún Veliký. Vody nezkalím. Byl to François a zemřel v této zemi, stár osm a čtyřicet let.

Nemůžem být zářící postavou, která sněžnými průsmyky nebo bitevní vřavou pronáší poselství: nejsme maratónský běžec se zlatými náholenicemi; jsme zaměstnaní lidé, ano, jsme zaměstnanci; nejsou tu náhorní planiny; podle údolí Botiče mokvá město; osm měsíců je v něm zima anebo prší; jsme ti, kdo se brodí blátem a nesou dopis, zmuchlaný, deštěm rozmazaný, ikskrát přerazítkovaný; blátem města    {27}nesem psaní. Situace je však daleko horší; to nás naplňuje zuřivostí, to nás však rovněž posiluje.

Televize? To je, jako když se vyblije náš kocour!

Martin

Nemluvím o dítěti, mluvím o dospělém. Když nám vlétne na verandu motýl, chceme ho chytit. Typická reakce zkaženosti. Trvá řadu let, než člověk pochopí, že ho má nechat poletovat.

Stačil úkrok stranou, vpravo nebo vlevo, žádné sáhodlouhé skoky, úkrok stranou, doslova 40 čísel! Smazat slovo odpovědnost, protože je to skutečně jen slovo a co se zdálo tehdy montblankem, je dnes zaschlé lejno – a byli jsme volní, měli jsme rozvázané ruce, mohli jsme se zařídit! V té dílně i něco pořídit, protože bychom se byli mohli zakousnout! Byla to otázka peněz? Nebyla! Byla to otázka naší tzv. rodinky, která si bez tatínka nemohla život představit? Nebyla to ani otázka peněz, ani našich spolujezdců, byla to odpověď naší zbabělosti, odjakživá, notorická, naučená a připravená otázka naší zbabělosti, a tedy za to trest: jednoho dne raň tě mrtvice tam, kde nepracuješ, ale zaměstnání předstíráš, namlouvaje si, že do něho musíš docházet, protože ono tě živí, a tvou rodinu, zas nějakou rodinu, vždycky tu byla rodina, ale ty, ty tu nebudeš…

To by byl luxus, kdybych to, co píšu, dělal proto, abych se zachránil sám před sebou nebo tváří v tvář smrti. Pravda je prostší, a má na zadku díru: co píšu, píšu ne proto, abych se zachránil, ale abych se zachraňoval ze dne na den, z hodiny na hodinu.

Když mně v MF v roce 1964 vyšlo Chrlení krve, šel mne do školy, kam chodil můj Martin, udat šéfredaktor vydavatelství MF, Miroslav Jelínek, a to proto, že do téže třídy téže školy chodí i jeho kluk, taky Martin. Zdůrazňoval, že otcem Martina Jelínka je on, a ne ten Ivan Diviš. V té době mne udala moje matka u krajského soudu v Hloubětíně za to, že nedávám synovi do školy dostatečně výživné svačiny. Soudkyně vstala a řekla: chcete svého syna zničit? Nemáme na takové patálie čas. Matka, couvajíc ze soudní síně, triumfovala v posledním okamžiku: sáhla do kabelky, vytáhla Chrlení krve a vykřikla: a na tohle je dneska, prosím, papír!

Stále mlhavěji vidíme Arthura v Paříži, stále ostřeji Rimbauda v Hararu.

{28}Pozdravuj matku a rodiče a tohle dej doma děckovi!

Frýbort

Nemám-li vědět, že píši rovnou pro sto tisíc čtenářů, nechci vědět nic. Pane, nikdy jsem vás neměl rád. Na tom všem nesejde, o můj osud tak právě stojíte! – avšak já se o půlnoci dívám na okenní rám, myslím na ženu a syna, kteří jsou daleko; jak dlouho ještě? Ještě pár let. Dva, tři čtenáři kéž by pochopili moje plahočení! Avšak to se nestane. Ó, jeden nevyzpytatelný verši, který zachvátíš toho, jenž touží po pomoci – pochopil bych právě o tolik míň, o kolik jsem nedozrál k přijetí zázraku.

Postůjte, bytosti odjinud, dobře pozorujte, povšimněte si naší základní vlastnosti, osiřelosti, osamělosti, postůjte, slyšte, jak na sebe narážíme, jak o sebe tlukou kosti.

Vstupujeme sem nazí, ničím nejsouce, vším se teprve stávajíce, vše dostávajíce od druhých. Chovejme se vůči poezii jako k Bohu, nebo k celému vesmíru, nebo sumě lidstva: tedy jako nikdo vůči všem a všemu. Vše dáti, nic neočekávati.

Vrženost v prázdnotu, všem pomyslům se vymykající izolovanost nejen od všeho nejblíž živého, ale i neživého, propadlost v jícen, na jehož dně – povrchu se z chaluhy odvinul a vyvinul vědomý život jen jako koincidence, spíše však nedopatření, v nehmotných, a přec nejvýš drtivých kleštích takového položení snažit se lidsky žít, tj. osmyslovat nesmysl, anebo, jsme-li na tom lépe, uvěřit, že humánní akty vůle, tento nám v dostupných kategoriích nejkvalitnější výron pohybu, tuto vyvrženou odmrštěnost učiní snesitelnější? – dost na to, ať jakkoli, aby takto drcené vědomí bez balanční tyče vrávoralo na pomezí pomatenosti, ale i popud, aby dokázalo z tohoto sadisticky naaranžovaného nexu vykřísnout jiskru, postavit hráz blátu, přetavit danosti existence v indeterminantu Bytí – červená niť i vše, k čemu lze dospět, nevrhneme-li se, šokováni a usmýkáni tím vším, daleko před cílem na únikové cesty, na drogy, paroxysmy pudů, v bludnou libovůli megalomanie, do třinácté komnaty sebevraždy.

4. února

V lidech je vždycky víc, než jsi ochoten předpokládat, a vždy míň, než jsi ochoten věřit.

19. února

{29}Mafa umřela! Dnes má kremaci. To se dovídám na Národní třídě v 11 hodin, obřad je v půl druhé. Doletím domů zplaven potem, strhám ze sebe hadry, narvu se do černého, konečně strašnická křižovatka, letím dolů do krematoria, ale ono to bylo v krematoriu olšanském, zuřím vzhůru, naskakuju do dvacítky, běžím po hřbitově, je to však les, kde zabloudíte, obřadní síň je už prázdná, narazil jsem prsama na dveře, ale zevnitř byl řetěz a škvírou bylo vidět prázdné máry, konečně to nacházím, od literatury ani noha, někdo recituje Shakespearův sonet 66, a to je konec.

21. března

…mohu nyní vidět i vaši fyzickou tvář, která nese mnohé stopy i vašeho díla – a jistě i života. Je jím poznamenána, ale současně nese vyhraněné rysy chtivosti poznávací, dravosti po realitě, a přitom sopečné melancholie. Připomíná římské bronzy básníků ve středních, mužských letech. Velký expresivní smutek a chytrost kluků, kteří se o sebe odmalička starali sami. Co je nejhlouběji skryto – jsou žalozpěvy.

Emil Juliš, 4.–5. dubna

Spíš nepoznat než poznat! Sebeobrana, stud ducha! Sebezáchova. Umět zavčas vésti demarkační čáru, kam až – a odkud již ne – kritérium zralosti.

Duben

„U sebe samé“ je mysl tím nejvrtošivějším, nejtřtinovějším, nejsměšnějším, nejnedůstojnějším, každé pitomince zvenčí infantilně se poddávajícím zařízením, jež v drtivé většině případů po sebedelším životě nedospívá nikam, využívajíc ze své jedinečné výbavy jen nejpovrchnějších vrstev, a to ještě omylně a scestně.

26. dubna

Kdybychom byli jednorozměrní, kdybychom byli bod, byla by pravda jednoznačná, nepohybovala by se, fixována bodem v bodě. Kdybychom byli dvojrozměrní, byla by pravda dvojtvářná, dialektická, janusovská, dichotomní; protože jsme však trojrozměrní, protože zeměkoule je sférický elipsoid, a protože i kosmos je patrně konec konců sférický, je pravda nikoli jednoznačná či dvojznačná, ale sférická, tudíž mnohotvářná, mnohoznačná. Lze si představit, jak všechny naše soudy kloužou po zledovatělé, sférické povaze prostoru.

Notoričtí výrobci adjektiv a epitet. Méně se proikovat, a víc přibližovat zasmušilosti chaluh. Zkáza se na nás nehrne proto, že jsme málo lidští, ale naopak proto, že bloudíme v zrcadlových sálech    {30}zvratné, upřílišněné, sebe samu matoucí lidskosti. Málo lze povědět o vlastnostech jsoucna, nic o jeho smyslu. Everest přece není ani zlezitelný či nezlezitelný, ani majestátní, hrozivý, chmurný. Jedinou jeho vlastností je, že jest.

Odpovědna už jen za svou podlomenou, ale přec jen ještě živořící pýchu, vydráždilas mne toho večera, vysílila k odlidštění, přinutila padnout před tebou na kolena, vtisknout ti polibek, zkroucený z drnčícího plechu komedie, a obluzena touto janusovskou fraškou, vrátila ses se mnou domů, kde jsme zatopili v ledem okovaných kamnech a učinili to vše mrazivé zas na okamžik obydlitelným. V noci jsem přistoupil zticha k tvému lůžku a políbil tě znovu, s onou odevzdaností, jaké jen může být ještě schopen vojevůdce ve mně odporažené, rozvrávorané a už jen k sebeplenění odhodlané armády. Byl jsem však podveden podruhé. Při polibku jsem totiž ucítil pod nohama pevnou půdu a nad sebou rozkřídlit se van a pochopil jsem, že to rozhodnutí pocelovat tě znamená stavební kámen, z něhož by bylo lze zbudovat novostavbu, a že větrat oním vanutím v jejích syrových základech, byli by její obyvatelé svěžejší a krásnější každým dnem, dokonce s vyhlídkou na věčnost. Jenže zvláště nám dvěma byla přisouzena smrtelnost, zdůrazněně a podtrženě, a proto i nemožnost čehokoli trvalého.

Kdo se vrhá ze skály na morénu, nezabíjí se, jen se vrací. Nepáchá sebevraždu, koná jen zpětnou pouť k nejvlastnějšímu. Taky ta šílená zrychlenina, která mu prostřeluje hlavou za těch pár okamžiků, co padá, není anarchie střepů, ale pravý opak anarchie, totiž nejděsivější, protože vynucená kázeň nahuštěného Veleprožitku, který právě v tomto okamžiku nepřipouští nic podružného.

Pokrytectví je existenční nezbytnost. Proto je naopak pravdivost nezbytností Bytí.

Že si někdo s rozmyslem, plánovitě ničí život, je ovšem zločin, možná jediný, který existuje; ale přináší i tajemnou, nevysvětlitelnou převahu.

Nikdo si nevymýšlí svůj rodný kraj. Každý si ho vynucuje, a vše, co se v kom děje, děje se jen skrze tento rodný kraj. Může však trvat spousty let, než pochopíme, kde leží. Léta jsem přemýšlel o svém faktickém bezdomoví a trápilo mne, že jsem z velkého města, a    {31}tedy jaksi „znemravněle“ ochuzen proti všem, kdo se mohou vykázat Vysočinou, Krkonošemi nebo dunajskou deltou. Můj rodný kraj je mnoho tisíc kilometrů odtud na jihovýchod, v Nepálu. Chtěl bych, aby mne pohřbili ve stěně Lhoce, na přímé podprsni Everestu. To je od doby, kdy mi bylo deset let a s bratrem a rodiči jsem v kině Hvězda viděl tragédii německé výpravy na Nanga Parbatu. To byl šok, ale pozapomněl jsem ho na třicet let. V půli života se znovu vyjevil a zchroničtěl ve strašnou nostalgii.

Šerka, odrolínek, tříska z fošny – slovo pronesené na setmělé chodbě před patnácti léty, skřípnutí branky v domě dávno zbořeném, loď vystupující z oceánu, jakože loď byla dřív než oceán.

Dobýt Everestu ze severu, v noci, bez kyslíku a úplně sólo. To není nadnesené kasání, ale obraz jediné možnosti pro neporovnatelnou bídu. Lze si klást už nikoli jen maximální cíl, ale spolu s tím vždy nadto ještě požadavek o vlas, píď a stopu toto maximum překročit.

Jaro se blížilo, až pohřmívalo. Hromosvody se chvěly. Přes cestu přeběhl vlčák, bez obojku, šťasten, že nemusí býti poslušen pána, ale jen svých čenichavých pudů. Co chvíli na sousedově střeše zatleskali holubi, a když přelétli nad mou střechu, plašil jsem je klepáním na okno, šťasten a nevědomý jako oni.

Tak bych mohl donekonečna řadit věty, do nichž nejenže nikomu nic není, ale jež čteny vzbuzují navíc oprávněný hněv.

Aby se odlišila komická figurka od tragické postavy – museli bychom disponovat skalpelem dlouhým jak zemská poloosa a byli bychom jím museli začít pitvat už v pravěku.

Na změnu řemesla je ve čtyřicíti pozdě; je třeba otřesu, skalního sesuvu, abychom je opustili. Co najdeme, nebude nové řemeslo, ale život.

To, že někde hyne celá kultura, není při zklidnělé mysli tak nepřenositelné neštěstí. Prostor je nekonečný, stalo se to už nesčíslněkrát a máme za to, že lidé, bezmocni vůči své genialitě, onoho ztraceného, utraceného a zmizelého na místě jednom vždy znovu bezpečně dosáhnou na místě jiném.

{32}Být slušný, dochvilný, nekecat, ale plnit, nepodtrhovat, nezávidět, nefízlovat, nevydírat a nevraždit, to vše bez eschatologické sankce, sukus ateistické morálky, toť nejcennější výron samohybného, ze sebe sama do prostoru nekonečné možnosti emanujícího génia; pne se o tři sta pater výš než morálka, která puerilně děsí skryté kamery vbudované do stropu. Kázání na hoře bylo prosloveno člověkem opravdu jedinečným, ale člověkem a pro člověka, a mám pocit, že se v něm nemyslelo především na oheň trestu, ale na zahradu lásky, nikoli na ono, ale toto zde, že se v něm dokonale neodcizeným stylem obrovského orálního básníka apelovalo na vrozenou, samozřejmou slušnost, a na nutnost tuto slušnost kodifikovat. Nemyslelo se na nespatřené a vágní, ale na spatřené a určité; ne vtloukala, ale vdechovala se v něm lidem do hlavy nutnost chování a jednání, jež činí nesnesitelné snesitelným, opuštěné znovunalezeným.

To nejhorší: nakonec se muset smířit se vším… ne že je to takové, jaké to je, ale že se s tím smířit musím, protože mám vědomí, a už tím, že svinstvo a kanál beru na vědomí, neboť musím, už tím kanálu podléhám a topím se v něm! Práce do tmy a rovnou pro podvodníky! Hora pozitiva klesající do bořeliska negativity, skutečnost a tvorba, hlcená tmou podrazů – i můj syn mi odejde, můj Bůh, a já se s tím musím smířit, protože to vím, a myslím na to.

Miliónkrát recidivující Nicota v bezčasí, bezprostorovosti, v bezrozměrnosti.

Odjakživa jsem život podezíral ze základního podrazu. Kořen to má už v nemluvněcím věku. A LSD 25 mi ukázalo, že mám pravdu, že už v okamžiku, kdy mi odstřihli pupeční šňůru a provedli ten fatální zákrok, jsem byl všanc vplen vydán čemukoli, a že bude jen na mně, abych se z toho vyhrabal, a to nejen se zpocenými zády přelezl nějaký ten podlý plot, ale probil se z enklávy nesmyslu a nastolil smysl, žádný iluzívní smysl, ale můj smysl, a protože můj, tedy realitu, v níž a skrze niž jedinou, hodnotnou, smysluplnou lze žít bez ustavičného podezírání života.

Existuje jen jedno téma, totiž stesk; stesk po úplnosti, po splynutí, strašný stesk nad neúplností, rozpůleností, rozpolceností. Existuje jen jedno téma, nářek nad tou poltící ranou. Je to téma    {33}nevývratné, absolutně nenapadnutelné. Je napadnutelné jen ještě jediným tématem, radostí. Avšak radost není téma!

Potřebuji příkazy, jinak jsem ztracen; co bych si počal, nedostávat příkazy? Musel bych dirigovat sám sebe ze sebe sama, a to je pak ne námaha, ale galejnická dřina vedoucí nikoli k cíli, ale vyúsťující do prázdna, jež je vydáno napospas sobě samému.

Zdeněk Frýbort: vstupujíce do síně svatební, vstupují novomanželé i do síně rozvodové, tj. soudní, a jsou v ní de facto od chvíle výměny prstenů potenciálně neustále přítomni. Avšak vstoupivše pak v síň rozvodovou, ocitli se jak v paradoxně pracujícím snu naopak v síni svatební, neboť v síni rozvodové, tedy na prahu rozbití manželství. Tam se navzájem reinstalují jako manželé a urputně a směšně na tom trvají. Nejde však již o lásku jako výměnu svobod, ale o zákon a předměty jako prohoz nutností. Jediné možné soužití mezi mužem a ženou je milenecká praxe, tedy svobodně přepychový styl. Avšak lidé vzápětí vše pokazí; chtějí vzácné chvíle souladu prodloužit, zafixovat, zapomínajíce, že je nutno vysokost svobody strhnout kdyby k zemi!, ale do bláta nutnosti. Zaskočeni a netrpělivi chtějí svůj svazek stvrdit před společností, vždy nízkou a zablácenou, a vzápětí tím své štěstí rozbíjejí a ztrácejí.

Zásluhy náboženství – kopeček, neštěstí jím zaviněná – velehora. Snad je náboženství v nejhlubší podstatě člověkova neschopnost. Má být esencí člověka a v praxi je manifestací neschopnosti skutečné lidskosti. S lidskostí souvisívají ticho, prostota, nápomocné konání při absenci patosu, naopak bengál a ornament souvisejí s vraždou a záludem. Věřící obcují při mši, povznášející pohled, běda však, jaký se naskytne, shluknou-li se pod zástavou náboženství jakožto fantazmatu. Nic není ničivější než fantazma, které se stane reálnou kolektivní silou. Třeštivý fašismus fikce.

Sv. Diviš (Denis, ale i Dionýsios, a toho tedy v sobě cítím) byl povolán k mimořádnému životu ve svatosti ve chvíli, kdy po probodení Spasitelova boku nastalo zatmění slunce!

Věta Vladimíra Vokolka v dopisu mně

Aby se někdo zbavil nejhorších vášní, potřebuje čtyřicet let. Aby někdo spatřil plášť Boha posázený skvosty, potřebuje tři roky tři dny tři vteřiny. Tísnivé zjištění, že k náboženskému životu a k    {34}vidoucímu svědectví musí být člověk právě tak nadán jako k hudbě, malířství nebo jakýmkoli jiným schopnostem. Jakýmkoli? To snad přece ne; nadto kde jsou, do kterých kamenných desek vyryty parametry světce jakožto nehybnost? Ale je přec evidentní, že jsou ti, kteří k základním proměnám potřebují buď množství, nebo nepatrně času, a to se zdá tak nezaměnitelné jako genové nebo hereditní vlohy, které se téměř rovnají danosti génia nebo oligofrenika.

Bůh v nás nemohutní a v nás nepřichází k sobě jen vírou a přichýlením k němu, ale často nevěrou a odpadnutím od něho.

Milost je vždy nezasloužená. Být zasloužená, a dokonce vysloužitelná, nebyla by to milost, ale mzda.

Kdo miluje, rozlišuje. Kdo nemiluje, je rozlišování neschopen, mísí jedno s druhým, mate jedno s druhým.

Za celým zástupem žen, co jich kdy bylo, se dávno zavřela stěna lesa a nikdy se s nimi nic nepovedlo, protože v podstatě žádnou z nich opravdově nechtěl. Chtěl jen jednu a stál o ni, ale zas ji ustavičně ztrácel, a taky že učinil vše, aby ji ztratil. Byla opakem všeho, co o ní soudil, což není vina její, ale jeho. Měl ji za krutou, zatímco byla slitovná, měl ji za světici, ale kdo co o tomhle ví? Vyvyšoval ji zcela nepatřičně, čímž nechce říct, že byla nízká, naopak, byla svého druhu šlechtičnou, jenže ze šlechty drobné, zemanka, jíž sotva patřil lán ovsa. Rovněž to nebyla žádná Japonečka, jak jí kdysi šeptával, její skutečná vlášení krve leží v Dalmácii. A tak se ustavičně mýlil, jen v jednom se nemýlí, a to cítí jako evidenci, jako nůž, který jen zázrakem nezalil se krví; chybělo jí jakékoli porozumění, čímž jí chybělo i všechno podstatné.

Jsme uštvaní, chronicky rozladění, neschopni se soustředit, vykořistění, neustále švorc, na nic nemáme čas… Sami jsme vinni. Neschopnost vzdát se věcí a blbých požitků z nás ze všech dělá kolaboranty. My se necháme uštvat, děláme vše, abychom byli rozladěni, nejsme s to vybojovat si prostor k soustředění, neumíme žít s pěti korunami denně, nechali jsme se zarohovat. Kováme řetěz vlastního otroctví.

Celá tato společnost je zbudována ne jako systém podnětů, ale brzd. Zde se dává pracovní příležitost pouze a jen impotentovi.    {35}Banda podprostředních lidí, a copak o to, šlendriánských a neukázněných zcela habituálně, nachází v tomto protirozumovém bludišti nejen možnost uživit se, ale ideální příležitost ustavičně mizet, zatímco všude jinde by během 48 hodin nutně zviditelněli – a proměnili se v armádu nezaměstnaných. Za těchto okolností se ovšem muselo sestrojit zrcadlové bludiště administrativy, valivý Golem výkaznictví s nesčetnými vedlejšími nárůstky a panožkami. Zámek prostředkovanosti, v jehož labyrintech bezhlavé voje nejen pobírají zálohu a dobírku, ale kde, opakuji, nacházejí ideální úkryt, úplný bunkr pro svou paralýzu a kde je není možno ani zastihnout, ani přistihnout – a pak moci zlikvidovat.

V životě jde devětadevadesát procent na zbytečnost, drancovací neposednost, kořistnou nesoustředěnost, devadesát devět procent padá na daň entropii, obolus nicotě, jedno procento na skutečné dílo.

Čím víc člověk poznává, tím víc se ochuzuje; plnost může být uchována jen tam, kde chybí reflektované vědomí; tedy jen u zvířat; ani u těch ne; dokonale jen v žule, v kameni.

Ze zásady, apriorně s ničím nesouhlasit – první podmínka zdaru.

Z každé písmeny volá zápas; z každého slova žhne nebezpečné drama; z každé věty vyvěrá horoucí magma lásky na život i na smrt; vše je tu v pohybu; nic nespočine; vše se vzpíná, bojuje o doušek vzduchu, a dostane-li se tohoto doušku vyprahlým, proklínajícím a neutěšitelným rtům, stačí to, aby se opil a upadl do vytržení nad novými, stokrát popíranými, stokrát znovu ověřovanými a s úžasem adorovanými dary tohoto nepřístojného, mátlivého, neopakovatelného žití…

Vedu nepřetržitý dialog se vším, co mne obklopuje v tělesném i duchovním, skutečném i „neskutečném“, a to ne nějak odtažitě, „v básních“, ale konkrétně, že totiž tzv. mluvím pro sebe, vedu samomluvy, a to hojné a časté. Ty však jednak nemají chorobný, ale naopak zdravý obsah, jednak to nejsou „samomluvy“, ale právě nesamomluvy, tj. jinomluvy, dialogy s druhými, kteří jen náhodou nejsou fyzicky přítomni tam, kde dlím právě já, zatímco ve skutečnosti všichni stále jsme pospolu.

{36}Dynamo. Perpetuum mobile, které se nesmí a ani nemůže zastavit. Přesto se však na dynamu usazuje rez ve vrstvách stále podstatnějších, a tak perpetuum mobile popře svůj smysl právě před poslední vlnkou, kterou mělo zmoci.

Dynamo, které se samo sebe děsí. Perpetuum mobile, které chápe, že se zanedlouho se zavzlyknutím nechápavosti zastaví.

Vědět, kdo je. Alespoň toto vědět! Je to vysilující kutání ve štole. Nikdy se to nedozví, je veskrze částečný, natožpak upotřebitelný, to tak nejvýš z jedné tisíciny. Běda, chtěl odevždy fungovat totálně, jako glóbus, a ne jako plocha, útržek magnetofonového pásku, zlomek filosofa, dada v klobouku.

Každé jemnosti bývá přisouzena speciálně odpovídající sprostota. Čím je ona jemnost vyjemnělejší, tím je tato sprostota sprostší. Jde--li pak o jemnost kouzelnou, bývá jí přidružen démon.

Pod vším, jak punkevná černá voda na nerozpustném jílu nutnosti, drží se hrůza z rozhodnutí: rozhodnem se konec konců pro nějaký spořádaný, komponovaný, úspěchy a neúspěchy rozfrázovaný, prostě v řádu členěný život, anebo odvrhnem vše, půjdem pod most a nasadíme se ve vabankovém risku hanby a opovržení? – ano, tak zní otázka. Ať tak či onak: vždy ale tak, aby vnější běh byl stavidlem a materiálem pro niterné napřažení, pro akty vůle v intenci duchovní proměny, jen slévačským pískem, do něhož se vlije kov, transcendující tvar. Opak teze, že smyslem života je život sám.

Všechny kony, chování, jednání a pohyby vůle…, noření se v ženu, láteření, zuření a pobíhání, shánění potřeb, vypínání a zapínání telefonů, zatápění, úklid, rytí zahrady, psaní knih, obrovské hledání, mizivé nacházení, vše to slito v maličkou nerozbornou kapku, hozenou do gargua del diavolo…

P. S. Lze konstatovat, že tomu bývá i naopak, a mezitím je celá škála nějakých jinak. Je to podobné tomu, že tvůrčí čin vyvěrá z utrpení nebo radosti, z komična i tragična, z atraktivity problému nebo jako reakce na nudu, a ze všech kombinací těchto polarit a jejich mezipomezí.

Sebemenší zaviněná prohra na cestě může znamenat dalekosáhlé lavinovité regresy. Posun jediného kamínku může přivodit sesun.

{37}Budeme ještě hovořit o tom, proč se lidé lámou nikoli v prověrkových špičkách, ale naopak nejčastěji samospádem tisícerých sprostot, vleklostí umořenosti: a bude proto nutno zdůraznit, že kverulantská zarytost a v sebe ponořená neohlídavost jsou jedinou možnou výbavou pro člověka, jehož cílem je nikoli jen vřavou, ale nadto blátivou vřavou pronést a doručit osobní zprávu.

Víra je injekce. Aktivizuje, rozsvěcuje, rozplameňuje bytost, avšak víra jakožto pouhé odevzdání se Bohu zničila apoštolát a Kristovy následovníky dala do uvozovek; víra není jen nějaká praxe, aktus, víra je tvorba. Víra jakožto praxe i aktus může mít na svém konci planoucí pochodně a vraždění neviňátek, avšak víra jako tvorba nese naději.

Protože psycholog a sociolog nemá už de facto po řadu let příležitost studovat skutečný život národa na jeho ústředním, a proto přehledném politickém fóru, jakým bylo, dejme tomu, tržiště starořecké polis, protože zde dokonce i takové fórum chybí, nezbývá mu než jej zkoumat na místech anonymních a současně všudypřítomných; je to fantastický pokles… Jsou zde fronty na zelí a karfiol, fronty na cokoli, refýže a způsob, jakým se lidé v oněch frontách a po oněch refýžích k sobě navzájem chovají, dopravní prostředky, ona chronická selhávavost nejen jejich, ale veškerých veřejných provozů, v nichž trvá špička od rána do večera, atd. Naskýtá se mu tísnivý pohled na kolektivitu absolutně nekolektivní, nesoudržnou, při vší možnosti opuštěnou, ponechanou na holičkách. My jsme udělali revoluci, ale tak nerevoluční, tak protirevoluční masu mravenců, a současně bez míry předrážděných neurotiků, to svět neviděl…

Kdyby se jedinec pouhých pět minut choval ve společnosti tak, jak se vlády chovají ke společenstvím jim svěřeným, vyrazili by ho z každé putyky s rozbitou hubou.

To nejsou aforismy! Aforismus, vážená, toť přepych, a já měl odjakživa na prdeli záplatu.

Aforismus, toť vylehčená pirueta, glancnumr muže s kosinkou – já ale netančil s dívkou dvacet let!

Literatura, to už samo o sobě znamená blízkost konce, neboť je nemožný příběh jakožto život sám. Avšak úvahy o literatuře rovná    {38}se konec úplný. Impotent vzpomíná, jaké to bývalo, když jsme mívali kulky.

Velikost našeho pana prezidenta tkví v tom, že bloumaje síněmi Pražského hradu, domnívá se, že vše je v nejlepším pořádku.

Každé quodlibet – kudla v krku. Živelný talent – kudla v krku. Prostran, šíř, horizontála, bard, rozlitá řeka, vulkán a magma z něho se vylévající, a pak v jakousi vteřinu ztuhlé na úbočích, nic víc než geniální hrouda – kudla v krku. Člověk, toť tvar.

Každé manželství je rychlým hrobem sexu, Eróta – a lásky.

Josef Jedlička – Litvínov: hluboce se mýlí Vladimír Vokolek, tvrdí-li, že ty jsi z rodu Demlů nebo Bloyů; nikoli – jsi z rodu Dostojevských.

3.15 ráno, léto

Příroda není žádnej kvapík s činelama. Většinou je v ní volně a ticho.

Jsi začínající kolaborant? Výplatní páska kolem tří tisíc čistého. Zblbni dočista – hle, výplatní páska naděruje rovné čtyři! Demence, cementóza – pět! Vraždi – pětadvacet! Držka plombovaná socialismem.

Scházel jsem po neosvětlených schodech a dole pod schody šlápl na synkovy pohozené holinečky! I bylo mně o samotě, ve tmě a bez pomoci, jako bych byl šlápl na hlavu medúze; ale to všechno tento dům, tento prokletý dům…, tenhle barák…

Nemiluji den, vždyť znamená anonymitu. A protože význam má vždy jen něco označeného, a protože jsem navíc člověk zařízený na dvě směny, pak mou láskou je noc. Teprve v noci jsem tvor společenský, to jest, když jsem sám, zatímco ve dne jsem pravý opak sociability, neboť sama roztržitost, nesoustředěnost, pobíhání, respektive děsivě roztěkané odbíhání od žádostivě chvějícího se jádra, které jediné má cenu být uchopeno, o něž o jediné stojí za to popálit se, které lze sice ikskrát zapřít, nikdy však popřít. Noci, kdo říká, že jsi normální, kdo tvrdí, že nejsi obluzením, kdo to tu krákorá, že nejsi propadlostí v hermetiku pýchy – jsou to však jediné    {39}škvíry, do nichž lze vrazit špičku nože, rozpáčit škebli a přibodnout v ní obludně a vilně vlnící se hlen.

Kde je text měsíčních kamenů? Kde jsou Mirabeauovy vnitřnosti? Kde byla dracounována čabraka koně, který nikdy nevyklusal ze vrat? Kde dlí tajemství svobody, ne-li v tajemství svobody? Kde je šíp Waltera Scotta, drnčící v dubové kůře? Oranžový mech na kamenech?

K Rusům mne přitahuje něco nesmírného, ale odpuzuje mne od nich cosi základního.

Byl jsem u Mafy tři neděle před její smrtí v jejím bytě na Velkopřevorském náměstí. Byly tam také Jiravová a Šiktancová. Výborně jsme se bavili. Řekla mně: není to nádherný? Sedíme spolu už dvě hodiny a vůbec nejsme vožralí! Nechtěl bys namazat kus chleba? Šla a namazala. Nakonec řekla: Ivánku, hele, vy musíte dbát, ne aby se vám poměry dostaly na mozkový splavy, to už je neštěstí, vy musíte dát bacha, aby se vám nedostaly na žaludek!

Svět, kde Kautman píše o Dostojevském, Holan je laureátem státní ceny Klémy Kotvalda, a to, jak výslovně specifikováno, za „určitou část svého díla“, svět, kde Červenka udává v semináři na fakultě Frýborta, že čte pod lavicí Sartrovy Cesty k svobodě, a deset let nato leze Holanovi kamsi, toť svět, kde blecha kousne psa a zahyne, neboť pes má otrávenou krev.

Teprve tam, kde jsou odkopnuty meze a míry konvence a začne se s kahanem sestupovat do ponorných říší, teprve mezi krápníky, kde se punkevně vyplavují evidence, jimž v objektivitě nic neodpovídá, teprve tam je získána naše pozornost a cosi se začíná dít. Zdar jako by ležel v obludnosti, úspěch v hyperbole.

Holan mně: Fidél Castro? Prosím vás! To je zaprodaný židák! A ten váš Deník molekuly? To přenechte těm sadistům, těm Holubům, víme! Vy jste tady, abyste ukázal lidem drúzu!

Vokolek: smrt je jediná opravdová skutečnost. Čas je podlá, nízká, rabská kategorie.

Rychnov u Litvínova

{40}Kdo byl po třicet let protahován válcovacími stolicemi neštěstí, zahlédne-li štěstí, upadne v nejstrašnější omyl života: oslepen se odvrátí a odplíží se nazpět do jeskyně.

Rus, nazývaná svatá! Náboženství pro ni vždy bylo a snad i ještě je vším, ale vždy jen náboženství vnější, ritus, kultus, hysterie. Zem odjakživa a podstatně nesvobodná, adorující despocii a zvůli jako božskou sílu, avšak jde o adoraci neupřímnou, nenávistnou; Rus, zemizem, jen a jen zem, uvnějšněná a uzemněná, jako by pod povrchem země, po většinu času ostatně okuté příkrovem ledu, nebylo žhavého jádra.

Vy nejste nacisté, vy jste od nacistů hovno.

Karel Ludwig, jeden ze zakladatelů české fotografie let třicátých. Člověk v podstatě tichý, zamlklý, s hlubokým vztahem k přírodě. V té se umí pohybovat, žít v ní, nejen o ní horovat. Každým hnutím současně plebejec i aristokrat. Nikdy jsem ho neslyšel slůvkem vyvyšovat se nad druhé. Rovněž se nebratříčkuje. Nikdy neoplýval statky, jeho tvůrčí život je seznamem ztrát, a to i „vlastní vinou“. Jeho způsob života zejména v posledních letech, kdy přeobstával nikoli ze dne na den, ale doslova z hodiny na hodinu, nepovažuji za deprivaci, ale heroism. Kapitolou pro sebe je jeho umění kuchařské. Požitkářský kulinér. S pohublou, soustředěnou vášní připravuje vzácná, kořeněná jídla. Tehdy tiše září. Má ovšem i své stránky slabé, ba temné, ale nikdy není nesnesitelný.

Monstrproces s Kalistou plus společníky je vysílán rozhlasem. Když matka obviněného relaci vyslechne, a s ní i výrok o trestu, padá k zemi a Kalista nastupuje trest současně s matčiným úmrtím. Když žádá o povolení jít na pohřeb, rozeřve se na něho správce věznice: jak si to představujete? Kdybysme měli pouštět každýho na pohřeb ňáký starý báby, mohli bysme to tu zavřít!

Holan mně: menuju se Holan, ale ne ten špeditér, ne ten špeditér, Holan básník!

Holan prožívá po léta obrovskou neurózu smrti, prochází permanentně ne jednou, ale celou kolekcí nemocí duše, srdce, těla, celé bytosti, nepřetržitě zřícen do sebe, odsouzen k samotě, probouzeje se do démonií a zatmění; chovám podezření, že ve všem tom si    {41}sadomasochisticky libuje, to vše si pěstuje, že z toho nechce vybřednout, že toto vše k vytváření svého jedinečného světa, v němž není na okamžik úlevy, prostě potřebuje. Je to monstrózní situace takto být proklet i proklát poezií, být takto důsledný v obžerství její opájivou, zavádivou, bludištní, nakonec irelevantní hermetikou. Holan se upsal poezii, jako se Faustové upisují ďáblu, ale právě i tak, jako se řeholní sestry zaslibují Bohu. Jí dal vše, včetně pod stůl spadaných drobtů nejchvilkovějšího štěstí – a vyhrál. Je to světec.

Kdo by chtěl něco pořádného napsat o Vladimíru Holanovi, musel by napřed uvést znamenitou skicu katolického kněze Jakuba Demla a pak by musel na každé řádce studie frekventovat slova a pojmy, jakými jsou Bůh, ďábel, modlitba, kacířství, zoufalství, ustavičná bolest, hoře z rozumu, radost atd., vesměs tedy banální pojmy křesťanské kultury, která zanikla. Musel by to napsat mohutný katolík, takový Léon Bloy, v žádném případě protestant, anebo ateista, ale vyzrálý stařec, a k tomu fyzik. Co o Holanovi vyšlo, jsou jen recenze, komentáře kalibru slušné ediční poznámky nebo záložky. To dílo bude v Čechách trčet padesát let, než se najde člověk, který by se ho dokázal zmocnit.

Neosmělena váhá naděje! jaký verš! Zasáhl jste mne, pane, muži nezlomný, nikdy nezpronevěřilý, vy svěží, útlý, skálopevný člověče, velký nepoznaný, nerozpoznaný básníku český!

Bohuslav Reynek, říjen

Cesta ze Země na Měsíc trvá sto dvacet hodin. Avšak dopis z Prahy do Prahy jde stejnou dobu, z New Yorku do New Yorku týden, dopis z ČSSR do Itálie sedm set hodin, tedy tolik, kolik potřeboval Karel IV., když si jel z Prahy do Milána koňmo pro lombardskou korunu.

Že tato doba nenaslouchá poezii? Nic jste nepochopili, nic se nenaučili: je tomu právě obráceně! Poezie totiž nenaslouchá této době! Ona jí doslova neráčí naslouchat!

Člověk vržený do světa prvopřírody vyrábí s hektickými skvrnami ve tváři přírodu druhou, domnívaje se, že ona je jeho dílem. Což je pravda jen do té míry, že popustiv opratě, hodil bumerang, a že tato druhá příroda svého výrobce (protože nikoli svého zploditele, natožpak tvůrce, natožpak Stvořitele) požírá. Úděs, který následuje z tak nečekaného vděku, zvou filosofové odcizením. Protože jsou    {42}posedlí vymýšlením apartních slov, neřeknou provinění. Terapie začíná však teprve uznáním viny, uznáním bezpodmínečným, pochopením, že co člověk má, ukradl vesmíru. Kdyby se výroba byla děla nenásilně, v podstatě na modlitbách, nikdy by se byla uražená příroda nemstila a k usilování člověka by byla navíc přidala odměnu, avšak jen navíc, což bychom směli zvát podmíněným blahobytem.

Muž, který nechápe, že předmět vyhozený z okna dopadá na dlažbu, a který v tomto smyslu koná pokusy nejen s předměty, ale i s vlastním tělem, bude nazván patrně bláznem, co taky snazšího pro naši lenost, než zakvedlat dadaistickým kloboukem a vytáhnout z něho první novinový útržek? – možná že je to blázen, ale najisto i někdo, kdo je hoden pozoru – vyzařuje z něho nedefinovatelná převaha!

Vy rozžaté, žluté a mastné, ve vlastním tuku tonoucí svíčky, stole veliký jak letiště, dýme z tuniského afrodiziaka, který stoupáš ke kazetovému stropu verandy, má samoto trpce vykoupená, má samoto nenáviděná, dnes jsem tu doširoka dodaleka sám, ale výjimečně dobře sám, přiopilý kralevic, držitel nezřeného léna; napravo ode mne klidně hoří hromnička za Frantu Tichého, vlastně františka, za mnou na knihovně voní houslové luby, které mi daroval F. X. Drozen; mám dvě láhve vína; budu je vyprazdňovat jen zvolna, zvolninka…, pojďte ke mně všichni. Ale nikdo nepřichází, nikdo nepřijde, jen kočka, kocourek Péťa mi vyskakuje na klín a hluboce, neuvěřitelně hlasitě přede, až se ptám, kde se to v tom tělíčku nabere, tolik intenzívního zvuku… Nakrájím mu celou kotletu, ať se má taky dobře…

26. října

Naléhavou nutnost proměny pociťuje dřív nebo později každé důstojné sebe-vědomí, vpravdě lidské. Kde není tohoto pocitu nedostatečnosti, tj. tam, kde se přestává pomýšlet na nutnost revolučního sebezničení, tam je i konec s jakýmkoli tvůrcem, ba s jakoukoli bytostí, duší.

Ve hře Utrpení a umučení našeho Pána Ježíše Krista vystupují soudruh Ježíš, soudruh Bůh, soudružka Marie a soudruzi andělé.

To je něco nejen bez literatury nebo proti literatuře, ale dokonale mimo literaturu.

{43}Vůči zdroji světla přirozeného nacházíme se v podřízenosti, jsme v nevýhodě: vůči zdroji světla umělého jsme naopak ve výhodě. Přirozené světlo nám uškodí jen tehdy, neumíme-li se mu podřídit, umělé jen tehdy, neumíme-li s ním zacházet.

Duševní láska… to je k pozvracení…, ne protože by něco takového bylo vyloučeno, ale protože se něco tak výjimečného tak nazývá, protože se to polepuje výrazivem. Duševní láska je fenomén protipřírodní. Nemilujeme, aniž nenávidíme duši; milujeme tělo, nenávidíme tělo, spíš cizí než vlastní, když cizí, pak pro to vlastní. Duši jsem nikdy nikde nezastihl, s tělem však měl co dělat pořád. Ale taky jemu jsem vděčen.

Jistý druh rytmu, frázování, pravidelnosti přivádí k šílenství. Tamtamy, bubínky subkultury, odkapávání vody ne v jeskyni, ale z neutaženého kohoutku; k šílenství nepřivádějí tato rytmování sama, ale protože čekáme na jejich další dopad; být na číhané v mysli.

Prezident Novotný si soukromě dodělával maturitu. Všechny předměty už měl za sebou, jen ještě z dějepisu potřeboval jít na zkoušku. Po přezkoušení mu examinátor řekl: soudruhu prezidente, bylo mně požitkem vás zkoušet. Jen maličkost: Husa neupálili Hanzelka a Zikmund, ale jen Zikmund.

Zvýšená sugestibilita je dílu spíš na škodu než ku prospěchu; co se přecitlivělosti zdá dnes neúnosné, zítra se zklidní, text vyčpí, ztratí platnost. Nachvělá chvíle se dávno nerovná duch. Spočinulejší zrak, tunami empirie protrénovaná uměřenost v gestu, schopnost objektivizace, hospodařit s výlevy srdce, vše opaky dětinnosti a nedospělosti.

Bod jakožto kotva, a proto záchrana. Upnout se k bodu znamená okótovat plochu, utišit šumy, vydělit se z rušivého okolí. Není povzbudivějšího pohledu než na jediným tématem obsedantně absorbovaného monomana.

23. listopadu

Poezie je osud vůle k zoufání. Je připodobnitelna Everestu; na úpatí nepřehledná, a co hůř, po vysilující štrapáci nás očekává vlastně nic, vrchol, jediný bod. Ale obdivu se neubráníme; člověk stoupaje na velehoru sám se stává velehorou, a dostoupiv vrcholu, sám se promění ve vrchol. Masa nehybnosti se podvolila vůli a naopak,    {44}všechen pohyb zkameněl. To je dialektika cesty. Jen jedno nelze: vyjet nahoru lanovkou; poezie není ani chemie, ani cestování; nelze naordinovat prostředek, který by nás pseudomystickým výmykem dosadil nahoru, učinil mimoděčným svědkem vrcholu, zdegradoval nás z horolezce na turistu-diváka a bezbranného zůstavil vražednému povětří. Pak nenastane tragédie, ale anekdota: dolů do údolí musíme provést sešup po zadku. Není čtenářů poezie, jsou jen její tvůrci.

Věž je v němčině rodu mužského, v češtině, nepochopitelným převodovým kolečkem génia, rodu ženského, ale tahle je rodu dívčího, stojí v záři, důstojná za chmurného laškování dotírajícího sněžení, vznosně samodívčí, identická se sebou samou, jejím zavrcholením je kříž vsazený tam nahoru pavoukem snovačem, jsou to dvě překřížené pavoučí nožky napřímené v kloubech, a protože to znamení je tak přesubtilně zhotoveno, je nepřemožitelné, a mně, v němž nikdy nic netkví, ale vše naopak se pohybuje v čeření a vzdutých hladinách, je dovoleno zahlédnout prozatím jen vnějšek věže i kříže, a obávám se, že budu muset ještě dlouho putovat, než budu smět jednoho dne nahlédnout dovnitřka věže a dovnitřka kříže, abych nakonec vešel do komnaty kříže, splynul s jeho hmotou, docela s ní splynul, tak abych už necítil nic z neúplnosti pocitů a naopak směl bez pocitů zúplnět.

Praha, 24. listopadu

Celé vaše myšlení je zgruntu nečisté. Jedno vás spojuje: ukrutánská nenávist ke vzdělanosti, intelektualitě a kultuře vůbec; to jsou vaši úhlavní nepřátelé, protože kategorie historické, a tudíž vaši usvědčovatelé.

Věda je vysvětlení, poezie osvětlení.

Texty horečné a horečnaté, na chvostu chvatu, roztřesené a nepořádné, zavalené štěrkem lyriky, samá jak a jména přídavná, chtěnosti, euphuism uprostřed elektronických počítačů, sladkosti v době, která je živa cynismem zkratu; tuny kyzu a sem tam, jak by ne, taky unce zlata. Čili že nic. Ale ražbu! Neodvolatelnou definitivu bez odpadu!

Ve chvíli, kdy básník vskutku dospívá (a mnozí nedospějí nikdy) – přestává básnit. Básnění se stává nejen obtížným, ale navíc podezřelým. Sval je napjat spíše než k pohlazení k zavraždění.    {45}Chlapec dávno zemřel; vášnivý muž vyhlíží něco, co je přesné; není to již umění, ale ani ne věda; budiž to ono třetí, zcela nesentimentální, kde nic nemluví, ale vše koná, a kde se mluva povoluje nejvýš jakožto komentář k činu, k činu ověřitelnému druhými.

Věta ne jednou za století, ale jednou za lidskou kulturu, Leninova věta o vzniku idealismu: jakákoli dílčí, neúplná myšlenka, pjatá po své tečně a rozníceně přehnaná, vede k idealismu, tj. k nepříčetnosti, a nutně k vyvražďování. Stává se svým nejvlastnějším opakem, likvidací myšlení, absencí snášenlivosti, fašismem. Soudruh Lenin to řekl, a taky provedl, a zničil Rusko.

15. prosince jsem od pana Jaroslava Kabeše převzal na Letné obraz Františka Koblihy Had na sněhu. Je to velmi expresivní olej, manýristický, ponuré atmosféry. Představuje na sněhu stočeného hada, na pozadí temné kulisy sevřeného lesa. Obraz jsem si vyzvedl při náhodné návštěvě, nevěděl jsem, že mně bylo něco takového odkázáno. Jeli jsme tenkrát do onoho bytu s Konradem Scheufellenem a Vladimírem Kafkou podívat se na autografy Ladislava Klímy. Jen shodou okolností opisuji v téže době prvotinu Bohuslava Reynka Had na sněhu. Vročení je 1924. Je to i rok mého narození. Patrně o sobě pánové Reynek a Kobliha na dálku věděli, osobně se však, jak předpokládám, neznali.

Had na sněhu má pro mne dvojaký význam. Dvojakost tkví v naznačení síly, ovládané zmrazující kázní, a naopak v nepřetržitém varování temné, zavádějící bludištní a neprostupné vášně.

Lékařka MUDr. M. mi řekla: být vámi, nikdy bych si ten obraz doma nepověsila. Minimálně do té doby, dokud nebudete zcela komponován.

Každá jeho kniha přináší vždy něco jiného, nového. To je právě ta chyba. Všechny knihy opravdu hodnotného autora přinášejí stále totéž.

Ty mírnější texty jsou lepší proto, že tolik neprovokují? Ne. Jsou lepší proto, že víc dopadají.

Dosavadní dílo je jen první větou, větou oznamovací; druhá, střízlivější půle let by měla tuto větu oznamovací zaměnit za větu rozkazovací, za chůzi na místa nouze, jít dělat ošetřovatele, a to právě na    {46}vrcholu proslulosti. Spálit svršky, a proměnit se v chodce, přidavače a podavače, v prostého, ozářeného, radujícího se muže.

Žít v roztěkanosti štěstí, v rozkochání snadnosti a v oparu mátlivé, nezavazující smyslnosti – ta nejhorší vůbec volba pro básníka, tj. člověka, který právě by měl pochopit, že nejvlastnější jeho určeností a povolaností je státi se projektantem hráze.

Toto jest mapa světa; tento suk ve dřevě je jako kompletní speciálka; ty se podle té speciálky nedovedeš dvakrát orientovat, jen nemysli! Suk tě zavede, budou-li jeho vlákna chtít, kamkoli. Všechno je mapa světa: lev jdoucí důvěřivě do kamery, sněhová čapka na vrcholu Makalu, stan, který si vojáci rozbili před mým domkem; ten stan, ten lev, ta sněhová krupice na špici. Ten suk je však rovněž mapován a vregistrován; nic neujde převeliké pozornosti. Ani má práce, vlečená radostí ze zoufalství a zoufalstvím z radosti! Taková je mapa světa: nic z ní, ani prášek, alespoň pro jednu vesmírnou chvíli, neunikne.

V této kartografii je však háček: mapu nepořizuje lev, mapu pořizuje mravenec; svět nepatří lvům, patří mravencům, nekonečně dělným, nikoli čtrnáct hodin denně chrápajícím, šest hodin lovícím a čtyři hodiny sem tam štrádujícím nebo poklimbávajícím lvům. Svět patří mravencům, a nepřijde-li nezvedený, z řetězu puštěný, od nohy stolu odvázaný debilní fakan, aby mraveniště z hecu rozkopal, roznesou mravenci na svých přejemných tykadlech stébla do všech končin ještě nezatravněných. Roznesou i lva, i zpráchnivělý suk, i toto mé plahočení; k nerozeznání a ke splynutí budou rozneseny omyly, přehlédnutí v mapování i verše, ve kterých zubem o zub klepávala lež. Budou zapomenuty strašně. Jaký bezhraničný, šumějící, potoční smích pravdy zazní a zpěvavě zazurčí nad pohřebištěm!

Jen já vím, jak to doopravdy bylo. Kniha – pěkná věc, ale jen já vím, co se našlapalo vedle, kam všude se hubou padalo, co času se promarnilo a prošupačilo, od kolika předsevzetí uteklo, jak se to zkrátka klohnilo, lepilo, mydlilo a básnilo, a teď přijde moralista a začne mne pérovat, ale na morálku a moralizování mám právo já, který chyboval, a ne on, který čekal, až uklouznu a rozbiju si hubu.

1966

Věci, věci, věci; námi vyrobené, námi podrobené, námi ponížené. Jak nesnesitelnými se staly každým naším dotykem, jak jsme je proti sobě samým dopsuli rutinou, což je jen jiné slovo pro prostituci.    {47}Jedině rozmetáním mohou být nanovo složeny, jen výbuchem státi se znovu skladnými.

Nikoli věci a děje samy, ale naše myšlenky a představy o věcech a dějích nás ničí. Neboť když věci a děje skutečně dokročí, naše myšlenky a představy se z nich rázem vypaří.

Život je soustava pekel, kde Ráj je jedním z nich.

Pacient z APO

Pár set, pár tisíc lidí, kteří se nedali uhrozit a zahltit ve vlastních faeces, vždy, za všech dob učili otrokáři neocenitelnému umění pracovat zcela bez podmínek, už vůbec ne za dobrých podmínek, v klidu a náležitostech; naučili je, pokud je rovnou neuškrtili, pracovat na koleně, potmě, s podtrhovákem v zádech a s nesčetnými blafouny kolem; i tak ti lidé odvedli hromadu pozitivní práce. Až je jednou svět bude prstíčkem hrabat a špendlíčkem kopat, pak, pokud živi zůstali, najde nejvytrénovanější tým.

Madame Curie? Ale to je komunistka!

Jakub Deml? Ale to byl fašista!

Obě tyto věty jsou fašistické.

Něco tak nevyvratitelně propastného, jako je poraněnost milostí, propadlost osudné náklonnosti – to se vymyká jazyku.

Společnost jakožto gigantická fraška o nekonečném počtu dějství. Loutkovitost, vše z lepenky a sádry. Podlost a prolhanost institucí, zvratná vratkost zásad, průlinčitost morálky, křiváctví hesel pod vznešenou tváří Sfingy. Zakotvenost a ukázněnost lži, víc, záměrné prolhanosti, normalizace fráze jakožto jediného komunikativa, stereotyp a ornament – toť dokonale naolejované a fungující soukolí přízračna. Vše, co je hutné, obsažné, smysluplné, je nenáviděno a promptně odesíláno do odlehlých krajů říše.

Keltové strhávali z borovic jmelí zlatým srpem; už tato slova sama o sobě jsou báseň. Kdo se jmelí dotkl obnaženou, neřku-li nevážnou rukou, byl potrestán. To byli Keltové. Na Dobříši jsem viděl mladou lipku, vysazenou v aleji vedoucí do města, přelomenou vejpůl. A za ní další, rovněž zmrzačenou. To jsou lidé dvacátého věku. Toto je hlavní, smrtelně nebezpečný problém našeho života –    {48}vymizelá úcta k prostředí, k živému, ke Stvoření; psáno výslovně s velkou písmenou.

Hlavní, čeho si musí hledět každá despocie, je posichrovat si téměř úplnou nevědomost co největšího počtu lidí. To není specifikum naší doby. Za všech režimů byli lidé oblbováni. Právě proto však povstání přicházívají jak nádherná báseň, tj. zevšad i odnikud.

Neštěstí první: narodit se. Antika má pravdu. Neštěstí druhé: nedobrý, porušený vztah k matce jakožto základní, nikdy v těle, natožpak v duchu nepřekonaná milostná zrada na bezbranném. Neštěstí třetí: nutkání k sebezobrazování, sebezrcadlení, sebesvědčení – zapsat to neštěstí, ozvláštnit se mezi ostatními, toť literatura! Spolehlivá cesta ke ztrátě duše.

Nejen uchopit, ale uchopené i podržet, víc, tkvěti v uchopeném, nastálo trvat ve svěžesti obnovy a v obnovované svěžesti. Ztuhnout ve slasti nikoli prchavé a odtékající, ale naopak nás obtékající, nikoli nazad se vytrácející, ale kol nás dostředivě, vlnivě kroužící.

Je třeba vymknout se z prostoru, vyvázat se z něho, je to fobická démonie, rozměr děsu a neuróz. Je třeba vytrhnout se z prostoru vertikálou, ale ani tou jsme mu neunikli. Zrušit prostor a nastolit bod! Smrštit se v bod, stát se bodem, toť uklidnění, tím zkoagulujeme do rozměrů zbytnělé nadhvězdy rozpuchlé vědomí, které se chápe a dovídá, ale nechápe a nedoví, které sápajíc se po poznatcích, rezignuje na poznání.

Demokracii si popletli s kanalizací, v níž každý blbec, mstivý podvraťák a zakomplexovaný blemas může kdykoliv ohrozit a smést náročnější a šlechetnější vědomí. Taková praxe má za výsledek tuto část světa, která snad kdysi bývala svým obyvatelům vlastí, ale která je pro její obyvatele dnes už jen koulí na noze, vláčenou zoufale, bez možnosti vzpoury, bez pomyšlení na vzpouru, většinou vláčenou dokonce se sebemstivou rozkoší prohry.

Oldřich a Božena. Staré pověsti české. Za krále Holce. Babička Boženy Němcové. Hora Říp. Naše české luhy, naše krásné jižní Čechy. Oblaka nad Čechami. Bílá hora. Lipany. Král Václav IV. v haleně mezi lid, šukal Zuzanu v lázni, dal popravit Jana Nepomuckého, chlastal a měl rád lidi. Dostal infarkt. Jan Žižka z    {49}Trocnova. Král Jiří Poděbradský. Přemysl Otakar II., král železný a zlatý. Dobrovský, Jungmann, Šafařík, Kollár, Havlíček. Šmytec. Tento valící se sud nadehtovaných a opeřených pojmů, tento mytizovaný blábol bez sebemenšího vědění jak, kdo a proč. Malý český člověk se zlatýma rukama. Zlaté ruce našich lidí.

Rosencrantz a Guildenstern. Artur a Jeremiáš. Max a Moritz. Čuk a Gek. Chytrouš a Čumil.

Toužím po spravedlnosti, a proto nesnáším marxisty, a nevsadil jsem si na marxisty, ale na budoucnost. Kořím se tajemství, a proto nesnáším katolíky, a nevsadil jsem si na katolíky, ale na Krista.

Štvanec jakožto rozbitý vyhoštěnec je bez naděje i v náboženství, i v náboženskosti. Pro život tak náročný je třeba minima klidu. Štvanec se nedokáže ani modlit, neboť on se nemodlí, on prosebně, mumlavě, přerývaně zaklíná obraz ne projasnělý, ale zamázdřelý vlastní hrůzou, štvanec se ani modlitbou s ničím nespojuje.

Vrah Heliodora Píky se obrátí k Reicinovi a zeptá se ho: kolik potřebuješ? 15, doživotí, nebo špagát? Řekni si, podle toho se udělá obžaloba.

Nikoli jen obezřetnost, ale výslovně stud by měl stát v iniciále každého díla; cudnost a stud by měly být vtaveny, vbetonovány do jeho základů. To nemá co činit ani s morálkou, ani s frekventováním výlučně „slušných a krásných slov“ v takypoezii.

Kniha totálního konfliktu všeho se vším. Nic ponecháno náhodě. O každém řádku a slově se ví. Faseta kauzálních mřížek, mučených úsilím vyrvat se ze sebe samých a uschopněných k přijetí nové přirozenosti. Útržkovitost, hiáty a lapání po dechu, všechen ten klopotný doggerel – to vše jen zdánlivě! To je jen pot stékající do očí, skrze nějž tušíme pramen a vidíme zasněžené horstvo na obzoru.

Stýkal jsem se se všemi; doslova se všechněmi; s duchy svrchovanými, s lidmi prostředními i se sedlinou galéry. Na všechny jsem po svém stačil. Často jsem musel přehodit páky na jiný kód, učit se novému jazyku. V tom je výhoda co básníka, nevýhoda co občana.

{50}Agresivní útočení, nekonečné najíždění na vrata člověka nejen znaví, ale rovněž zesměšní. Jednoho dne, s úsměvem plným nepoznaného štěstí, objevíme, že pokora je taky útok, a jaký! – že neukvapenost a mír jsou rovněž ozbrojeny, a jak!

Z mnohotvárné, a především mnohovýznamné skutečnosti, které absolutně člověk není s to, vytrhne se z netrpělivosti a lenosti – což souvisí – jedna její část, ověsí se ornamenty a demagogicky se okonturuje. Hystericky přešroubovaná částečnost, kladená jako skutečnost celá a násilně prosazovaná a požadovaná jakožto jediná přípustná – matečný louh tyranie, respektive fašismu.

Narodil jsem se jako aristokrat, a to jsem si nezvolil, to byla danost. Pak jsem žil a byl vychován a pak byl žit, tj. stal se ze mne plebejec, což nebyla danost, volba rovněž ne. Co jsem volil, to byla moje vina. Ale to rovněž není volba, ale naopak danost. Z toho by se zdálo, že nejsme za nic odpovědni. Skoro je tomu tak. Bez vůle hozeni do hry, bez viny vinni, dáni, a přece zodpovědni, toť unfair.

Snažil se rozumět přírodě; vrtal se v krystalech. Zkoumal optické hrany. Mne však zajímá výlučně člověkovo plahočení, jeho padání na tvář, jeho marný zpěv, jeho stesk po podstatě, bulva natlačená ke zděři Absolutna, jeho vstávání, kolen oprašování, stavění měst a ničení měst, jeho nekonečná podlost a strašlivé utrpení.

S ženou mezi Žitnou a Krakovskou; blbý sen; prodíráme se pompejemi ulice Štěpánské; jdu koupit banány do jakéhosi blivního kšeftu, vpasuju se do fronty a jsem odbyt zelenými hovínky vytlačenými v rychlotlačírně, již jsme právě zřídili v Holešovicích. Za mnou se ozve sebevědomou, nekompromisní, jednoznačně fašounskou němčinou: Sechs Stück! Aber recht schön fest! Okamžitě se vybírají recht schön fest štyky a sám soudruh vedoucí se klaní se slovy: danke, gnädige Frau! A znova jsem v tom na plnou hubu.

21. března

Základní labilita člověka může být znovuzrovnovážena jen vyrovnáním dvou – obou – ramen jedné a téže věci, dvojdomé povahy poznávání, racionálně vědeckého a iracionálně vytrženého, konkrétně poznaného a ověřeného a světelně mystického, toho, co se dobývá v prostoru sdůvěření. Přehnání nebo jednostranné zdůrazňování pouze jednoho z obou ramen vede k falzifikaci celistvého,    {51}k ochuzení celistvého, k abstruznímu znádorovatění skutečnosti, na jejímž jednom konci je nádor, na druhém výduť.

Správně říká pan profesor Vondráček: je podezření, že Carmen byla hysterka, neboť jsouc zaměstnána v továrně tabákové, byla chronicky intoxikována nikotinem.

Optimum askety je potulný sadhu, indický světec. Prostředností askety je mnich, hubený a vážný, ne obžera z Rabelaise. Pessimum askety je Kalvín a Hitler. Sadhu a mnich jsou asketi bez moci, jakože asketi nadaní mocí jsou bič lidí. Asketa plus moc rovná se genocida. Společný jmenovatel? Snad propast po nenaplněném sexu, ablace citové sféry, která se tak často u megalomanických napravovatelů světa projevuje příkladným osobním životem, abstinencí, vegetariánstvím. Hitler byl nadto anankast obsedant, myl se dvacetkrát denně, jednou řekl: kouření? po čas války to musím svému lidu trpět, ale po vítězné válce to zakážu!

Intuice není nic shůry, ale výslednice příprav a tréninků v racionální a volní oblasti. Intuice se tedy vynořuje jako skutečně jakási krásná stavba, avšak na terénu nejen zplanýrovaném, ale na němž všechny přítomné i budoucí pracovní úkony jsou zachyceny v harmonogramu.

Adaptabilita může být právě tak signifikem vysoké inteligence jako hluboké bezcharakternosti.

Potácíme-li se nekonečným časem bez lásky, všednost nás odpuzuje, každá maličkost dráždí; teprve když zestárneme a chtěli bychom horoucně milovat (teď už to umíme! namlouváme si – jenže ono už je zas pozdě – a to si nenamlouváme, tak tomu je doopravdy) – chápeme onen prostor jedinečné všednosti, rozpoznáváme všechny ty dispozice skvělých banalit, z temného lesa zříme zářit tu hromadu klenotů – ten klenot!

Jsem člověk, který musí být zavřen nejen za tohoto, ale za jakéhokoliv režimu, neboť jsem ten, kdo těžko snáší i svůj režim vlastní.

Na Absolutno se může napřáhnout jen zarputilec, podivín, a k tomu agresor, nájezdník. Napřáhnout se na Absolutno je v podstatě svatokrádež a k tomu tu už musí být nějaká kverulace!

{52}Pro Boha musí být člověk zdráv a silen, zdráv jak řípa. Byli poustevníci, kteří se modlili jak macaráti v jeskyních, chroustali kořínky a olizovali vlhké stěny. Děsné postavy. Boha uskutečňujeme ve světě, a na to musí mít člověk svaly a výdrž. Ale v tomto světě ani svaly, ani výdrž nejsou skoro nic platné.

Omyl, plést si moudrost nadhledu s neúčastnou pýchou, právě tak jako zaujatou vášnivost s šílením…

Mystika je dvojtvářná: jednak je výmykem z trojrozměrnosti, výšvihem z časoprostorové sevřenosti, vyrváním z pokořující tyranie těla a jeho insuficience, průlomem do čtvrtorozměru, tj. indeterminality, titánsky napřaženou vůlí k úplnosti, steskem po jednotě, splynutí s původním – ale současně je v ní i krajně sobecká, vsebezahleděná složka, je únikem, umocněnou l’amour propre – byť se maskovala – ale nevědomky – jejím opakem, sebevzdáním, odevzdáním vlastní nemožnosti do rukou Jediné Možnosti.

Potvrzujete se jen nepotvrzením čehokoli, vyjma nicoty. Kdo však potvrzuje nicotu, kdo je podobné absurdní, pervertované výkaznosti schopen, není podčlověkem ani nadčlověkem, ale rovněž ne člověkem; je mimočlověkem, vynořelinou svévolnického porušení, paskvilem základních gest, zepsutím a urážkou řádu, který existuje a platí v celém kosmu. Ten je konec konců postižitelný a vyjádřitelný ať pravidlem, řádem či konáním, ať nepostižitelný leč steskem po řádu a vyjádřitelný leč mlčením.

Květen

Svět letí na nicotu. Něcoty se bojí.

Světci a dělníci sedávali odjakživa na zemi, ale pro vrahy se zhotovovala perlami posázená sedile. Sedile pro vraha!, dobrý název knihy.

Červen

Každá obroda začíná slovem zestručnit.

Osvícenému, respektive omilostněnému, je vzápětí vštípena neotřesitelná pevnost stanoviska; z tohoto stanoviska jak z majáku se vějířovitě rozsvětlují i celé kolekce evidencí, celé řady mohutností rozpoznávacích a rozlišovacích.

{53}Tento dům je ošleháván osm měsíců z roka východním větrem; tím, který mně znemožňuje naplnit konev vodou z čerpadla, neboť proud vody je odmetáván směrem západním; abych mohl po sobě spláchnout hovno v suchém záchodě, musím pumpovat jednu konev tak tři minuty; to vše způsobuje východní vítr; od Moskvy, od máťušky.

Pokroky v duchovním životě, respektive v mystice, se nedostavují ani snadno, ani rychle; avšak jakmile se jednou dostaví, rozplaví se po veškeré bytosti rychlostí blesku a se snadností zázraku, který skutečnost nevyvrací, ale potvrzuje.

Že nerozumíme ženě? Ó, my jí rozumíme až příliš dobře. Rozumíme jí, řekl bych, citelně, neboť neustále ji pociťujeme na kůži, peněžence, kamenějícím srdci a ochabující vůli k soustředění.

Červenec

Po většinu života nás úžasné, šimravé zbabělství našeho těla vede k iluzi, že sedíme skryti v hledišti a hledíme na jeviště. První průser nás vyhodí na jeviště a tu rozpoznáváme, že jsme na něm stáli odjakživa, nazí, s prackami na přirození. Trapas.

Na mně, carissimi, jen na mně závisí zdar celé výpravy. Ale jsem lempl k pohledání, neplním ani stou část úkolu. Zadní vrátečka škvírkou ustavičně pootevřená pro vsun prasečí nožky. Ale jak vás tak, milánkové moji, hovada jalová, pozoruji, vy se taky nepřetrhnete. Selžu-li já, kdo tu nesmírnou při zlikviduje?

Jeho základní tragédie tkví v neschopnosti tvrdě směnit hodnotu nižší za hodnotu vyšší; nekonečné promiscuée, nekonečné zdržovačky. Chtěl by vše zchlamstnout, je lačný, žízniv mystickou žízní, žízniv po víně, ženách i Bohu; to nelze stihnout. Nedovedl si do třiačtyřicíti let stanovit neúprosnou řeholi, do níž nasadíme vše, a myslí si bláhově, že lze naplnit dílo, a ještě navíc k tomu či spolu s tím začít osobní štěstí v manželství, lásce, vytrhujícím vztahu. Je osinkově odolný proti stravujícím plamenům ducha, kočkovité výdrže, tvrdý jak slinutý karbid co do urputnosti dosáhnout nedosažitelného, je tvorba sama; současně jím smýkne každá sukně, je to obsedantní supererotoman, a ačkoli ví, že tato sladkost nepatří do hořké lázně sebeuskutečnění, zas a zas je od ústředního odtahován houslovým tvarem, konec konců tím orgiasticky nastraženým,    {54}růžovým, stélkatým, jemnou sliznicí vyloženým kusem tkáně, poskytujícím onu chvilkovou, přeludnou psychickou odezvu, kterou, autentický jen v hoři, zaměňuje za autenticitu radosti. Je třeba konečné rány, rány strašné, ale zase té, která by ho nezmrzačila nadosmrti a ponechala mu mozek a paže k práci. Té rány, která rozsekne vysilující nerozhodnost a postaví aut/aut jako jedinou možnost řešení.

Julišovi přerecitoval zde na verandě Krutý arch Kazima Ucha, pochyboval jsem, zda tisknout. Juliš rázně odmítl, řekl rozhodně tisknout, říká, že zvratky už tím, že jsou zvratky, tedy purgatorního původu, jsou katarze. Namítal jsem, že se v poezii nemohu vzdát etického zřetele, to on potvrdil, nebral mi to, ale skončil tvrzením, že poběží vždy jen o poezii nebo nepoezii.

Červenec

Poslední erekce muže je na smrtelné posteli. Jenže zas na ní chybí partner.

Josef Palivec

Profesor Pekař byl člověk s ženiálními rysy, líný až běda, a ještě k tomu krasavec.

V. V. Štech, Dobříš

Koncepty noci váží deset metráků. Ale čistopis jitra jednu unci!

Od října 1966 se začínají z republiky vyvážet za devizy knihy. Plundrují se knižní deponáty zámeckých knihoven a převážejí se do skladu Knižního velkoobchodu. Přesná čísla neznám, ale měsíčně se vyváží za statisíce tuzexových korun. Na Malém rynečku zřídili knihkupectví, kde lze za tuzexové bony koupit krásná díla z jinak nedostupných sbírek. Každý turistický obejda si tu knihu koupit může, já nikoliv. A nenašel se dosud jediný student srovnávací literatury, zdravý mladý muž kolem dvaceti pěti let, který by vzal dlažební kostku a tento výklad okrádání národa vymlátil a šel za to klidně do basy.

Fašista je tvor, který je skrumáží vegetativně biických funkcí plus moral insanity plus matné tužby, jež mu plovou na mozkových splavech na úrovni aligátora. To vše prosazuje s vehemencí atleta. Nemluvím tu o nacismu, mluvím tu o fašismu.

Ten finistér, ta Ultima Thule, ten výmět města, skládka, kde není voda a odkud neodvážejí popel, kde zhasínají, kdy si zamanou, řiť    {55}vytíraná šutrem, chajda zakovaná do vánic a vichru, ta vyvalená kýla smradu a popílku, apendix zažívacího traktu metropole, ta sebevražedná vysilující štreka den co den, ten zapadákov a čtyři stěny den co den, a to řemeslo, svědčit prostřed netečnosti o něčem, co pořádně neznám, hrnout se někam, kam nesmím, kasat se na něco, co se nikdy nepoddá, to vše v krátící se lhůtě pod nebem apokalypsy.

Všechna jména jsem zapomněl. Já všechno vzápětí zapomenu, co myslíš – řekl a přejel prstem vrchní ořezy knih.

Ivan Slavík, Hořovice

Praha se dělí na dvě části: na klenotnici králů a bolševický mrdník.

Vy jste tu jen omylem. Vy patříte do gotiky. Vy jste ten muž na Boschově obrazu Mann mit der Nelke.

Kalista mně, Karlovy Vary

Oni lhali, lžou a budou lhát ani ne tak proto, že by stůj co stůj lhát chtěli, ale proto, že nemohou nelhat. Lež je jejich osud.

Když píšeme někomu dopis, nehovoříme v něm k adresátovi, ale k sobě; dopisem nemluvíme o věcech adresátových, ale o svých; tak vázne dohovor.

Jsme záznamem, na jednom konci pořizovaným, na druhém konci smazávaným.

Tento režim nepotřebuje grázly velkého formátu, nepotřebuje Cesary Borgie a Machiavellie. To obstará Moskva, kde grázlů velkého formátu nesedí rovněž dvakrát mnoho, ale takových, dejme tomu, deset patnáct. Ostatek tam, ale především zde, tvoří neprostupná, přitom nezastižitelná sraženina prostředních, ze smrků a flusů ulepených lemplů. A právě tento šufťácký sortiment, tento vzorek bez ceny, to je ono odpadové dossier, na němž stojí a padá režim.

Hustota Klímova slohu, toť vysokohorský pemmikan. Toť antracitová sloj, spek zlata a čediče, vše prorýhováno nejnatěsnanějšími šrafami absolutně nezviklatelného stanoviska. Abys ho přeluštil, musíš si ve věku mýdlové rozbředlosti vzít do ruky lupu.

{56}Pravdivé a skutečné je jen to, co jsme skryli a zamlčeli. Je třeba nejen statečnosti, ale i zvláštní nestoudnosti k tomu, chtít a muset říci pravdu. Navíc ji říkat i umět, znamená: popravčí četo, pozor! a vlčáky nasadit! Mám ale podezření, že i tenhle člověk nám něco zamlčel a skryl.

Holan opáčí Honzovi Zábranovi, který se na něho kasá a vykládá mu něco o André Bretonovi: André Breton, pravíte? Snad jste chtěl říci André Breptón?

Pomalu, ale zato jistě nabývám přesvědčení (jsa v tom přesvědčení zavinut už tak dalece, že je vůbec nepokládám za stav mysli ani za produkt mozku, ale existenciální danost) – že co mne obklopuje, není skutečnost, ale přízrak, vytvořený sadomasochistickým démonem k tomu, aby týral nás a sám sebe umučil k smrti. Neočekávám, že v příštím okamžiku zazní výbuch, žiju v autenticitě výbuchu, který prakticky vše již rozmetal. Jen biologická nestoudnost (tak se dnes jmenuje sebezáchovný pud) nás udržuje při bezectném přeobstávání. Tkví cosi z děsivé komičnosti a disparátnosti v tom, že přede mnou leží kniha (o čem může jednat?), tužka že dosud píše (jen se opotřebovává tuha) a že za mnou spí má slast i žebro žebra mého, a že nazítří vstanou a nic netušíce znovu mne budou pokoušeti k životu.

Podívejte se na ten jeho kulturou a chlastem vymořenej ksicht, jak zelinka, vymořené líce-usně, nezdravo, hrudička jak nosorožcem prošlápnutý umejvadlo, tenké nožky-tužky, patka na čele, nesmírná únava kape ze všeho.

Říjen

Knihy = srát pod sebe.

Rilke: pro básníka není pustého místa. Je to výrok relativně platný v tom, že není samoty tak vyprahlé, aby odolala zalidnění, že není vyvrženosti, jež by nemohla být přetavena v možnost nenávratu, v znovupřijetí. A básník by měl mít své vysezené místo, vysezené v tom, že jen tento, a ne jiný domicil by miloval.

Své milované, nesčetným opakovaným užíváním prozkoušené bezpečí a zákoutí. Kde obrazy po stěnách jsou jen jeho. Kde věci, rozložené po stole, vydechují mír a něžně žehrají, aby už se začalo nanovo. Písčina pro vržení kotvy, výchozí bod. Ve světě lze mnohé zařizovat. Pořizovat ale jen doma.

{57}Kdykoliv otevře rádio, vytéká z této bedny s lampami a relátky splaš hoven, kadí se tu slova bez jakéhokoli smyslu, prochcaná koudel změtených nicot, místo hudby švitorka, místo sdělení řev lvounů z cyklistických závodů, místo zvěstí slogany na olagum, aviril do prdele a zvláštní pastu Masturbiviril, místo zpráv potleskávání tučňáků na úděsném mysu Decepción.

Všechno, co mám, tkví v řeči. Vše, čím se, bohužel, odlišuji od stromu, tkví v řeči, v její tisícileté zapracovanosti. Vše, čím se ještě mohu stát, tkví v otročení řeči. Vše, čím se ještě mohu stát, tkví v znásilňování řeči. Deformace a rouby. Jinak jen pláňata povařená v kandysu manýry.

Pravé zkoumání je jen ohledávání nemožného. V životě nejde o to, co lze. V životě jde o to, co právě nelze. Napětí přejiskří jen tam, kde chápu bezmoc, chápu, ale chápat nechci, kveruluji, a soustavným kverulantstvím se nadobro zdrtím na prach.

Aby se vytvořilo něco, musí autor vycedit krev. Hodlá-li kdo klohnit svá písma v tvůrčí pohodě, tedy v blufu, kterému nikdy nic neodpovídalo, neudělá nic. Je to nemožné proto, že život je s krutou pedanterií vedená kniha Má dáti Dal. Fajfkovat a škrtem pera odepisovat miliardy v ní může mocenská politika, ale nikdy duch. V něm si nelze nic koupit, leč právě proměnou, a ještě potmě, ve štvaném nadplánu, v děsivé nepřehlednosti a nepředpokládanosti. Básník se musí rozhodnout. Po všech lidech chce osud neustálá rozhodnutí v banalitě a v řádu zanikavosti. Na básníkovi vymáhá však jako po žádném jiném rozhodnutí absolutní, odvahu projít komnatami skučivých příšer, pocákán hovny, chce po něm skok do tmy. Proto je tak mnoho talentů, ale tak nepatrně těch, kdo odvedli šár, na němž další vyroněná krev utmelí další šár, dokud nestojí dům.

Nikdy shora, ale vždy jen shůry. Nikdy zdola, ale jen zdůli. A z hloubi.

Zachránit jediného člověka od neřesti a ohrožení, vrátit jej sama sobě, a to tebou, tvým aktivním konkrétním zásahem, všechny tvé dosavadní poklesky jsou smeteny jako pírko z rukávu! Tvůj život vešel v oblast svatosti. Vše je zachráněno; byl vydán počet…

{58}Nejsem sám; několik srdcí pro mne bije, několik myslí si mne pamatuje, někdo mne potřebuje; odkud se berou zničující návaly sebepodcenění a slabosti, za nichž chci tuto velikou věc opustit? Jak mohu? Čím se to ničím, že mysl takové rozlady vůbec dopouští? Kde v mých blánách a závitech, kde tam bydlí a číhá úskočný drtič, který mne rozmílá na prášek, nikoliv, na břečku a kaši, a tímto podle a hnusně připraveným roztokem zacáká a zastříká bělejší stěnu bytosti, na níž zbývá stále trochu místa pro písmo potřebnosti, účelu a smyslu?

Nahromaděné a zapomenuté lidské utrpení představuje monolitickou energii. Nechápu urážku, že se mohlo vytratit. Kde jsou výkřiky z Oranienburku? Kde jsou chropoty hladomorů? Jak to, že z onoho bezměrného poselství nevyrostl sloup z meteorického, čistého, nekorodujícího železa, podobný sloupu v Dillí?

Jestliže se úmysl a metoda nesejdou, nikoliv jen na půl cesty, ale rovnou zcela ideálně v nekonečnu, jako dvě „protínající se rovnoběžky“, dílo se nezdaří ani v banálně utilitárním, ani ve vyšším, trvalejším smyslu.

Není básně bez čistoty, ale není rovněž básně bez provinění. Překovávání provinění je svarem tmelícím trhliny věčnosti.

Viděl jsem děvku v tesilonu socialismu, s vyšitou prdelí a prošoustnutým stehnem, jak si objednala bombu malakoff a shodila to loktem pod stůl. Rozmáznutou šlehačku, kterou vyrobili ti, co vstanou na šichtu o půl páté, seškrábla škrabátkem u nohou té běhny pětačtyřicetiletá žena, s křečovými žilami o tloušťce námořnických uzlů. Zase jsme v horních náplavech, znovu ptakoještěři proletí vzduchem jako na obrázcích Toyen, znovu můžeme zaléhat střílny hrudí, je tomu přesně tak, je tomu přesně jak těsně po ukřižování, kdy onen Jediný mohl pouhým dechnutím anulovat sběř u svých nohou, ale v neodpustitelné gestaci pozved oči k nebi a řekl Odpusť jim.

Ďábel si přežehluje frak. Kuje si šturmy, nic není klidného v tomto domě, démoni zvenčí volají k telefonu, a když po třístém oslyšeném zazvonění spěchá k třístému prvnímu, někdo na druhé straně zavěšuje.

Teta Julča chodí po dvorku. Neměla muže ani milence, stále byla nemocná, život ji ničím neobdaroval. Dřela, nepoznala lásku, ona    {59}neexistuje, ona existenci přerostla. Ona existovala tak tiše a zanedbaně, že ulpěla na všem, že všechno poznamenala, že je jinovatkou na haluzi, výčitkou, která otlačí šperk na kterékoli mladistvé ženině hrudi, ona je nepřekročitelná, protože překročit ji, znamená přestoupit lidskost. Nemusím dodávat, že nezná význam slova osobnost; kdybyste se jí otázali, co myslíte, teto, co je to slavná osobnost, začala by se smát a řekla by: Ivane, já za nic nemůžu.

Ani byste neřekli, jak pomalu vznikají texty, které čtete. Nemyslím záludný tektonický smysl, že příroda musela pracovat miliardy let, aby dotvořila člověka jako jedince schopného napsat je. Vznikají velmi pracně a vztekle a těžce i ve vlastním, literárním smyslu, každý je cizelován, přepisován, zavrhován a zas vynášen na světlo, nad každým po čase kroutím hlavou nejen v tom smyslu, že vznikl, ale i jak k tomu vůbec mohlo dojít, a nejčastěji mám pocit, že je psával někdo jiný, někdo druhý, nějaký vzdálený cizinec v hubertusu, že jsem to nebyl já, ten velmi podléhající, velmi nemocný, velmi komický, velmi prohrávající člověk.

Každé tvé slovo je dogma, řekla mu na zasopleném nádražíčku, kde neviděl nic než opilství. Aby tě husa kopla, pohladil ji zděšeně dovnitř sebe sama, odtáhl se, a jeho údiv, hořekavý posměch a nemožnost dorozumění byly tak veliké, že jí stiskl ruku, aby ji vzápětí co nejrychleji zradil.

Neupadej v omyl: já k tobě nepřicházím; já jsem k tobě kráčen zástupem, který šel přede mnou, jde mi po stranách a který mne sleduje; nepovažuj mne za nikoho, nejméně již za někoho původního; jsem jen logickým výsledkem předešlého, na němž nemám sebemenší zásluhy; nejsou to má slova; jsou to tvá slova, nejsem ten a ten, co patří sobě, jsem onen, který má smysl v tobě, v tobě se domáhá, v tobě ptá a já mu pomáhám či nepomáhám a odpovídám či neodpovídám…, nejsem víc než ty ani nejsem dál než ty, jsem jen naladěn na zvláštní vlnu zvláštního utrpení, na kterou jsi naladěn i ty, ale tobě, právě v této vteřině, přijímač neslouží, vynechal a já náhodou, mimoděk a na vteřinu otočil příslušným knoflíkem. To se ti jen tak zdá. Kdybys tušil propast, před kterou stojím, nikdy bys mne neoslovoval. Nemám co k tobě přicházet; mám jen na tebe co čekat. Nemám tě co poučovat; jaký omyl, jaká hrůza; můžem jen spolupracovat. Jaký pohled! Asketa oslovující písek! Jaký pohled: v rozbouřeném moři svobody si navzájem vyměňujem květiny.

{60}Teorie spolehlivosti mu roste pod rukama jak nějaká ďábelská rostlinka, přízračný strom, jehož růst už nejde zastavit. Je to mumlání noci, jsou to litanie s verši do sebe vřetězenými, s verši navazujícími jeden na druhý, donekonečna, od nicoty k něčemu, od nažky ke kmeni, od prázdna k rozvětvenému nervovému systému bytí.

Ty bys chtěl počít dílo, aniž se pomodlíš? Skutečně si myslíš, že něco ovládáš, anebo v tušení přiznáváš, že máš jen propůjčeno? Protože jsi tak vzpurně nevědomý, zaměňuješ samotu a osamocení! Osamocení je chvilkové – ale samota, to je tvá vina! Ty se chceš posmívat rozdílu mezi výrazy shora a shůry? Nuže vyčkáme, jsme ostatně na jedné lodi. Přát ti něco zlého je totéž jako hubit sebe sama. Já nechci a nesmím trpně přihlížet tvému zániku, ba je mou povinností varovat tě – ale doba je taková, že já to učiním, a ty mi vezmeš chleba.

Čistil dlaždice hřeblovým kartáčem připevněným přezkou na pravou nohu tak dlouho, až se zbláznil.

Psal jsem tuto Teorii, píšu a budu ji psát, až naroste v malý horský masív, jehož zuby jak patrice vkousnou do nebe matrici autoportrétu přibližného aspoň tak, jako se horský hřeben konturuje proti nebi a zdálky se zdá turistovi tím, čím naprosto není v praxi horolezcově.

Přišel Klímův čas. Přišel jeho čas především proto, že se znechutil a do zblití vysílil systém, lapiduchárna, že se sice v krajní křeči posledního záškubu ještě vzpíná, ale již hroutí jeho nenávist k legraci, ke komičnu, k humoru, nenávist vlastní tomuto totalitnímu hovadství na entou; přišel Klímův čas, protože se dovršila vláda zbabělosti, zatímco Klíma je odvaha sama. Klíma miluje krev. Tento národ naopak řeší po staletí všechno bez krve a jeho oběti jsou u srovnání s jinými národy tak nepatrné, že ani nemohly vykázat nic obrodného. Klíma je voják. Tento národ banda zotročených bab a dědků. Klíma je šavlozubý tygr. Tento národ je jen klapotem umělých chrupů. Klíma má ocas. Zde jsou jen antikoncepční prostředky, potraty a obrovská prolhanost takzvané nové morálky, kde se svinstvo snoubí s pruderií a absolutní nevážností k čemukoli vážnému. Přišel Klímův čas, který je studnicí všeho živého, neodvozeného, původního, nezastřeného a zdravého. Přišel jeho čas, protože zde nadobro osleplo třináct miliónů, zatímco tento muž ještě z rakve připíjí odvaze zrakem.

{61}Génius je každou chvíli uvědoměle, urputně, promyšleně sobecky, do důsledků nasebevzatý osud. Jsou géniové pýchy a pokory, géniové vznešenosti a géniové ponížení. Často myslím na deprivované alkoholiky v hadrech, dožívající pod mosty. Jejich mátožné potácení je jen zdánlivá larva, neboť naopak znamená obrovské, vsebezasuté andělské plivnutí po všem, co se děje nahoře ve světě spořádanosti. Jsou to géniové, protože důslední. Důslednost je jen jiné slovo pro risk a ohrožení, pro zážitek na vlastní kůži, a to je hlavní důvod, proč je tak mnoho lidí nerozeznatelných a tak málo reliéfních, skutečně vytvarovaných.

Vědět, kdo jsem. Alespoň to vědět. Je to příšerný vysilující program, protože je to kutání ve studni. Ale vše ostatní je iluze. Alespoň sebe chci vědět. Nikdy se to však nedovím. Jevím se jen částečně, a co do upotřebitelnosti jsem teprv uboze dílčí; ale já chci být glóbus, celistvý, programový, dokonale fungující, výkonný glóbus, chci být naprosté, jak dělová koule fungující sdělení, chci být zpráva, nutná, a ne nahodilá, právě tato, má, a nikoli cizí, podsunutá; nechci být útržek magnetofonového pásku, koláž, zlomek filosofa, dada v klobouku.

U intelektuálů převažuje neuvěřitelná tělesná zbabělost. Nemají rýmu, ale rýmičku. Nic nedovedou jasně, vše je drceno neurčitostí, především je však zneuctěna řeč, a z celého chování v naprosté většině případů emanuje přistihovaná provinilost, nejistota, jako po třech deci vína, scházíme-li z příkrých schodů s rukama na poklopci, tiky v tváři, obludný strach. Je třeba tvrdě si připomenout ty chvíle, kdy jsme byli bez narkózy operováni v malém městě na jihozápadě země a dušeně jsme komentovali řezy chirurgovy tím spásným nádherným slovem do prdele. Je třeba tvrdě si připomenout, kdy jsme na severu téže země, obuti v křuskách, chodili po léta na noční šichty a kočkou zvedali dvoumetrákové bloky sedmsetšestek, a je třeba si vážit, že tato plebejská bezohlednost, toto nadání ke klnutí, ona dělná zařazenost podivně sloučená průběhem času s dokonale vytrénovanou a stále stoupající štítivostí k suponování a suplování života, ke smogu snobismu a k přiboudlinám kuloárových pečení je vším, čím jsme. Nic, co béřeme do rukou, není naše.

Výchozí situace: na policejní stanici diktujete strážmistrovi osobní údaje do protokolu sepisovaného pro včerejší opilou výtržnost. Při odpovědích na stereotypní otázky se vás zmocní zoufalství,    {62}naznačující víc, než obnáší trabl toho hnidopišího problému. Vyslovit, jak to bylo. Jenže vy máte okno. Z kusých údajů, nepřesných žvandání, podsouvaných zaujatých otázek a vyhýbavých odpovědí se s hrubkami mladšího seržanta uklohní text. Toť in nuce extrakt tragédie. To přece nejste vy! Tak to křičíte. Ale ono dojde k stání, kde za tři měsíce od protokolu budete zpocen, do hloubi duše uražen a nic nechápaje vypovídat znovu o něčem, co jste mezitím zapomněl nadobro. Ale to přec nejsem já! Tento proces nutno odročit! Jenomže čas je vymezen, oni vás odsoudí, vsadí za mříže a načas izolují. Nic nechápete. Ale dejme tomu, že jste pochopil. Co jste však přec jen nepochopil, nepochopil pod nepochopením, to právě je zkusmým námětem Teorie spolehlivosti.

Tak dlouho jsem sousedovi přes plot podstrkoval drobnosti a odpadky od jídla pro jeho drůbež, až se konečně zastyděl a zařízl nám holoubě: když je podřezané nesl k plotu, nezapomněl dodat: paní, ale prosím vás, ty zrnka, co má ve voleti, ty mi prosim vás vraťte, nadrobim je slepicím!

Jaroslav Havlíček – člověk naprosto pracovitý, naprosto čestný, naprosto přesný!, jak pronikavě souvisí přesnost se ctí!, naprosto uplahočený a doštvaný. Jaké drama v tichu! Jeho čest vedla ke komunistickému přesvědčení tak fundovanému mravností, že musíme věřit něčemu dalšímu, co tento princip vede. Psal jen v noci, valným dílem v noci, a přece se stal burcovatelem a varovníkem v nejednom těžce poraněném srdci.

Texty nastupujících básníků. Je to něco strašlivého. Je to zřícení, shluky a trhance prázdných zvuků, mánie pokrývat papír křečovitými šiframi onanů. Chybí všechny základní předpoklady, z nichž roste poezie jako tvar; chybí všechny předpoklady, z nichž vystupuje jako duchovní obličej; chybí vroucnost, chybí vzetí úžasem, chybí zápas s andělem, chybí názor, stanovisko, ať jakékoli, mně je jedno, přichází-li bořitel nebo stavitel, ale ať ten chlap někde stojí; ať škytá a je opojen, ať blábolí, ať se třeba i kasá, ale ať to všechno je výrazem nevyhnutelnosti, ať cítím, že tu kdosi přede mnou existuje; těchto slov je dokonce škoda; většinou jde jen o ornamentování nicoty.

Pomoc, kategorie pomoci, nezištná pomoc poskytnutá, ale ještě zajímavěji prosba o pomoc, pronesená bez lízání knuty, s    {63}důstojností, rovně, přímo, nebojácně a přitom něžně – jediné snad, že nezahynul tento rod – žadatel o pomoc, a někdo, kdo vstane a bez rozesírání, klidně, věcně, nesentimentálně, okamžitě, bez mučivých, pokořlivých vyptávání jde a pomůže.

Ten patnáctiletý, který zavraždil svou tetu sekyrou, ubil ji jako tele na porážce a zavřel za ní dveře do dvorka, aby se šel projít. Přichomejtl se jeho kamarád, kterému ten mladík řekl: chceš vidět tetu? Právě jsem ji zabil! Co blbneš, s usmátou nedůvěřivostí se optal kamarád. No jasně – hele, vole – a otevřel dveře, kde mrtvá ležela. Když probíhal soud, prosil jeho otec za synovu popravu s tím, že je zloduch tohoto světa. Dostal devět let bez podmínky a po vynesení rozsudku řekl s naprostou bezrozpačitou parátností, a dokonce vybraně: pane předsedo, doufám, že nahlížíte, že devět let není tak dlouhá doba, abych vás po ní nepoznal; těším se na shledanou!

Šestiletý vybraný zdravý kluk je zvolen prezidentem republiky. Bude mu vstříknuta něžná vonná injekce, aby už nikdy ani o centimetr nepovyrostl. Parlament bude složen z dětí, a bude-li už zasedat, jakože zasedne nesmírně zřídka, pak se tu přihodí jediné neštěstí ve věčném životě a tím bude průjem ze šlehačkových kousků, které budou státníkům do síně přinášeny v trestuhodných kvantech.

Dovolte mi při příležitosti tohoto projektu pyšný, byť detailní retuš: ministerstvo obrany převezme můj syn. Já to neprosadím, ale ta volba se nabízí sama sebou, a děti ji tedy jistě zakotví. Martin totiž nedávno navrhl, aby vojáci místo nárameníků nosili křidýlka!

Takto mluví svět v jednom dni: Big beat Pavla Sedláčka! O kus dál ve vývěsce komunistů: Jenisej přemožen! O pět kilometrů dál nákladní auto, které by mohlo vozit mrtvé z Chemnu, nese na levých dvířkách na zavápněném podkladě přes šablonku vedený černý nápis: Fasádostav. Fasádostav!

A sá rundasá / a sá rundasá – donekonečna vyzpěvuje můj synáček, tato důvěřivá naděje, ten křemenáček, s vlasy nad každé hedvábí, s tvářemi bez jediného porýpnutí, ta naprostá sebezpěvnost, která nevěří pohádkám, a přesto je tak věřícně hltá, ta úplná zahleděnost do nevinnosti a už přebírající první hořkosti dospělých, mající už sny, ano, v noci někdy snívá – k čemu bych tady byl, co bych byl za člověka, kdyby přišel okamžik a já měl za něho položit    {64}všechny své stohy, své ruce a nohy, celý svůj život – a na okamžik se bál a vzpíral, pro nějakou pitomou vyvolenost k nejproblematičtějšímu cíli, zatímco on, zdravější a účinnější než já, hopsává večer ve své brlínkové postýlce a volá: poézie? poézie? Já bysem chtěl bejt doktorným v nemocnici!

Vše, z čeho dnes žiju, jsou antipoda; Klíma, kosmický velepyj, a sondování v obrozeném moderním katolicismu jako v lůně. Klíma by byl dnes uvězněn za deset minut; jediní, kteří se v uplynulém a doznívajícím království chovali nezříceně, kteří opravdu odolali, kteří nejenže odolali, ale dokonce kolem sebe ve věznicích šířili neumdlévající světlo, byli katoličtí intelektuálové nebo kněží. Je to dvojjediné světlo: absolutnost Klímova a odevzdanost do mystického principu. Cestu jsem nenašel; spojit však její dvě ramena v širší ozářenější trasu je nemožné.

To místo má génia loci. Chata v Brdech. Jednoho dne zaklepal zdvořilý pán. Mohu si zde na louce vyzkoušet Tomana a lesní pannu? Ovšem, usmál jsem se. Odporoučel se, aby nazítří s sebou přivezl sedm krásných plavovlásek a tázal se, kde je v domě voda. Zde je. A nádoba? Tady. Poděkoval s plným džberem a odebral se doprostřed louky. Všiml jsem si zpovzdálí, že ji tam postavil a vsypal do ní cosi, co jsem na dálku nedokázal kvalifikovat. Jelen se vynořil z mlhy a kráčel ke džberu. Muž jej zpovzdálí pozoroval. Zvíře obsah džberu vypilo, po chvíli se dalo uchopit za paroží, což se nikdy nestává. Nasedla první dívka (která se mezitím svlékla). Zkřížené nohy, rozpuštěná kštice povlávající za zvířetem, které mesmerizováno a současně vzrušeno, běhalo s dívkou kolem louky. Sedm se jich na tom jelenu vystřídalo.

Pan Spěváček, Litvínov

Skotské vřesoviště. Zámek, podloží pevné, ale o kus dál, kde končí květ, mokřalisko do nedohledna. To nejde, pánové, řekl kustod. Tak nejdřív za půl roku. Sami pošleme pozvání. Pak konečně došlo. Letadlem. Pak vozem, pak pěšky. Tentokrát nás vítal sám majitel. Jste dva, jak vidím. Tím líp. Věc je prostá. Odeberete se nahoru do kamenné síně, vyčkáte západu slunce, načež se to zjeví. Při západu slunce. Úzkost stoupala. Zapadá slunce!, chytil mne za rukáv přítel, tamhle to přichází. Po hladině mokřaliska se k nám tísnivou, nedefinovatelnou rychlostí, rychlostí menší než rychlost automobilu, ale vyšší než nejprudším během, blížila neznámá postava. Vmžiku to bylo u nás. Natáhlo to po nás rudé pařáty. Zděsili jsme    {65}se a vyběhli na chodbu. Navzájem jsme si (bez nejmenších pochyb) řekli, koho jsme v postavě rozpoznali. Byl to nebožtík farář z našeho rodiště v Čechách. O tom, koho jsme rozpoznali, museli jsme dle zámeckých regulí pomlčet pět let. O tom, co jsme se dočetli v pamětní knize hostů na zámku, musíme pomlčet doživotně. Jména návštěvníků zapsaná v knize hostí představují kulturní elitu tehdejší Evropy. Tento můj zápis je pořízen dvacet pět let po tom, co došlo k vizi. Zámek byl původně hrad; patřil účastníku první křižácké výpravy. Když se rytíř z vysilující túry vrátil, odhalil milostný poměr mezi pážetem a svou mladou manželkou. Rytíř zabil manželku, páže a pak sebe, a to právě v oné místnosti, kde jsme měli vidění.

Pan Spěváček, Litvínov

Mohu sice napsat dvě básně za pět minut a osm básní za noc, ale není nic nesmyslnějšího než myslet si skutečně, že jsem je napsal za pět minut nebo za jednu noc.

Dedicated to Bill Marsh

Básník je viklan ve výši čtyř tisíc metrů: viklan proto, že poezie usta-vičně ponderuje mezi přitakáním a odmítnutím; není jejím posláním někam se přiklánět definitivně. Čtyři tisíce metrů nad – protože ve schizoidním hemžení nezískáme nikdy odstup, potřebný k nerozčilenému hodnocení ve smyslu skladu, rozkladu a nového skladu, a to nikoli ve vnitřnostech, ale rovnou v hlavě Bytí.

Patnáct let doslova cloumán mezi experimentem a pokusem o ražbu bez odpadu, podle toho, jak se u něho střídají návaly optimismu nebo deprese; optimismus – až obžerná uvolněnost (což je koneckonců levice), a deprese – poznání – ražba (což je koneckonců pravice). Skončiti na pravici? Jak ten lotr, jemuž je v posledním okamžiku na hlavu překlopen škopík světla?

Martine – u babičky máš teplé zelené ponožky, jednu u gramofonu a jednu v kuchyni v šupleti. Vezmi si je domů. Máma.

3. listopadu

Poezie je práce jako každá jiná. Výrok krajně problematický, pronesený nadto s rozumprdovským oušklebkem. Víme, kdo ho pronesl, proč byl pronesen právě tak, a ne jinak, a právě v této, a ne jiné době. Pokládám tento výrok za těchto historických okolností za ránu dýkou do zad, torpédo do mystického konání, a ať si už za    {66}adjektivum mystický dosazujeme cokoli, je tento výrok ta pravá podkopná práce, skutečná diverze jakožto diverze.

Kritérium výborné básně je evidence, že její „slova“ vyplula jakoby sama od sebe. Jako by je byl psal někdo za nás; jako by ani nebyla naše, a ona taky že nejsou…

Ve světě, kde existuje už jen fašismus jako jediná možná „filosofie“ základního obrovského zklamání vším, fašismus jak jedinecký, tak kolektivní, jak veřejný, tak intimní, existuje konsekventně už jen jediný čin, a to je vražda, zabití člověka, zbavení života jako msta za život.

10. listopadu

Nikdy si nic nevymýšlím; vše je řádku od řádky doložitelný reál; obraz i metaforu vyprodukuje vždy osoba nebo věc, kterou jsem potkal, věc, kterou jsem zakusil na kůži; protože je však ve mně i mimo kodifikující složky i masivní element bořivý, je možné, že reliéf, pořizovaný tak rozdílnými nástroji, se často zbortí anebo vyústí v klikyhák. Vždy však směřujeme ne sem, ale jinam, přes život.

Odpor: Rabíndranáth Thákur, Šrí Aurobindo, Anatole France, Molière, Voltaire, Brecht, z výtvarníků Fernand Léger, Vlaminck, Oskar Kokoschka.

Ve společnosti, která je strukturována v právu a řádu, můžete najít nepřítele a utkat se s ním, tj. napřáhnout meč, tnout, načež se ostří meče někoho dotkne, případně někým projede. Ale v této společnosti nenajdete nepřítele, který by byl hmotný. Nikoho z masa a kostí nelze napadnout, s nikým se utkat. Vaše hůl se propadá do hnoje, hnůj se holi otevírá, celá hůl je už ponořena v hnoji, už je v hnoji i vaše zápěstí, celá paže, prsa, jste tam po pás, propadl jste se do hnoje, a zápasíte-li přesto dál, sám se stanete hnojem.

12. listopadu

Tvůrců pořídku, zato roje pozorovatelů a přicmrndávačů s hlasem nejen poradním, ale pohříchu rozhodujícím. O lavině rozhodne posun vločky, to by bylo ještě krásné, smutnější je, že o monolitu svědčí lejno na něm.

Každej malej člověk může mít myšlenky velkýho člověka, ale žádnej velkej člověk nemůže mít myšlenky malýho člověka.

Můj syn, 18. listopadu

{67}Rozhodnout se pro jediné štěstí muže, adverzitu, a skrze adverzitu anganžovanou práci, buldočí zaklesnutost do neproveditelného úkolu, který spočívá ve vypačování struktury z chaosu, bytí z nebytí, smyslu z nesmyslu; to vše agresivně. Přemoci, přemožené ihned odvrhnout, vzápětí zaútočit na další kótu.

22. listopadu

Stoupající štítivost k davu, touha po ivanovské poustevničině, po dobrodružnosti, heuristice samoty. Emeritství. Opak Dionýsia, jejž mám v příjmení. Převážení k jménu křestnímu, jímž jest poustevník. Obě má jména jsou pravá, jsou pravicí, jsou pravice.

Listopad

Jsou jistá období života – a mohou trvat kdovíjak dlouho –, kdy si člověk všechno plete; přijetí a odmítnutí, předsevzetí i nasebevzatou hanbu, maják s hadem. Příčinou toho zmatku je absence jednoho jediného pevného kamínku, vyčnívajícího deset centimetrů nad povrch ulice, a tedy i deset centimetrů nad Mount Everest.

Svět naslouchá už jen šestimístným číslům vražd a extremitám, a jako by téměř dokonale zapomněl, že nejrozlehlejší vládu nad námi nade všemi drží nerozborné ticho, nepohnutelný klid a nevyviklatelný střed vznešeného jasu.

Na nádraží Poprad–Tatry stojí na poborceném peróně špalkem podšprajcnuté skřínky na úschovu zavazadel. Je jich asi dvacet. Na skřínkách syndetikonem přilepený cár papíru a na něm negramotnou rukou inkoustovou tužkou: V prípade výluky prúdu skrienky batožinu nevracajú. Ale právě v tom okamžiku přijíždí od Košic vlak, tzv. rychlík, už tady zpožděný o šedesát minut.

Poezie je nejspíš obrovskou výčitkou všemu, co jest, ve smyslu jak to jest.

1967

Temné stránky mého života jsou tak četné a rozlohou zarážející, že s tzv. jeho stránkami světlejšími stojí v nejlepším případě v rovnováze…, takže kdo jsem, kdo vlastně, chápu, že to zodpovědět nepřísluší mně, ale ani druhým, vždyť já sám málokdy věděl, kdo vlastně jsem.

Pravý, jedině možný, to jest neodvozený život je jediným možným posláním a vanutím poezie. Poezie je vyvoláváním, chtěním,    {68}vymodelováním a prahnutím po jediném možném, pravém, nezfalšovaném, neodvozeném životě. Všechno v životě je však naruby, nepravé, zfalšované, odvozené do nemožnosti. Proto je poezie bojem napořád, se vším na všechny strany, proti všemu, proti kdekomu, kdo nechce vidět, nechce slyšet a nechce žít jediné pravé, nezfalšované, nepodmíněné a neodvozené.

Umělec má právo na úskok, aby vás přilanařil. Jsou typy, které prašně kutají celou věčnost, a nic nezískají. Jsou klauni, kteří třímají v ruce veksl zázraků, zápalku, a obecenstvo je získáno. Je ovšem obecenstvo a obecenstvo, a jsou klauni a klauni.

Jsem vojevojman slovanský

a Stodoranů kníže

a popřev původ pohanský

jsem břevno přijal kříže!

Karel Konrád

Von byl Kroha vodjakživo drobet krohomyslnej.

V. V. Štech

Nedávno se ze Sovětského svazu ozvalo: Kafka je, cokoliv chcete, velký umělec, nešťastný umělec, jenom ne realista – jeho paleta (!) nese všechny prvky dekadence. Je to výrok z roku 1964, a kdyby jej vypotil svazácký huncút, dobrá, ale tentokrát jej proneslo jméno takzvaně nadprostřední. Kdy se v této zemi najde muž, který nejenom rozpozná, ale taky řekne, že Kafka byl mimo jiné taky předjímatelem a mimoděčným zobrazitelem sovětské společnosti, její hrůzy, anonymní sfingovitosti, zašifrované démonie, přebyrokratizované zasuplovanosti, společnosti, která s člověkem, právě v intenci nejvyšší básníkovy obavy, jednala po řadu desítiletí jako s disponovatelnou plastelínou a všeho rozhodování zbavenou hmotou, již po kvantech vrhá na stavby čínských zdí, mezi dráty a ledové kry a do mocenských řeží, tedy vesměs tam, kde aktivní subjekt není ani svým stínem. Franz Kafka, dekadent.

Jsem živel, explozívní zuřivec, proto v nebezpečí, že nikdy neukovám blyštivou zbroj. Systematičnost v chladu a chlad v systematičnosti, stoupající nesdruživost, distanc, ano, štítivost – jen tam vidím budoucnost sic krutou, ale budoucnost.

Leden

Zamkl jsem branku, předsíň i dům. Spím tu já, který mám jisté zbraně, spí tu žena, která vládne svými zbraněmi, spí tu syn, již    {69}ostřící své zbraně. Ale všechny tyto zbraně navršeny na hromadu nezmohou nic proti zbraním světa. Je tedy třeba dobře zamknout. Ale když věc rozeberu, zavírám vlastně před sebou; žena pak zavírá za sebou. Jedině syn nezavírá, syn otevírá.

Průběhem let, jak se přibližujeme zralosti, stáváme se pedantickými účetními svého díla, jeho akurátními úředníky, vedeme tu stěží přehlednou knihu dnes a denně, ve dne a v noci, zatrháváme červenou tužkou, popisujeme stohy papíru, pilujeme, přepisujeme, a jsme směšní. Je to však obrana, protože v povaze smrti je záskočivost.

Poezie má fungovat jako kontrastní tekutina, pod tlakem vstříknutá do nejasné tkáně; čím větší básník, pod tím větším tlakem vstřikuje své látky a chová tak naději, že se mu oproti temnému okolí podaří zvýraznit větší a větší partii. Ale je dost, když vystoupí jen jeden neznámý lidský orgán, dokonce jen jeho část, a dokonce jen část té části, jediná buňka; cesta je naznačena a ve smyslu vyššího řádu nemůže trvat tak dlouho, aby se nově ozářené buňky neujal učeň a nezkoumal v dalším terénu.

Pan O. usiloval o revizi procesu. Odpověď: milý pane! Před vámi musíme revidovat procesy 24 000 komunistů! Teprve pak půjdou na řadu lidé, jako jste vy.

O básníkově mravnosti nepodává reference pedagog, jeho politicky morální profil nemůže stanovit ani tělocvikář, ani domovník, ani fízl. Básníkova mravnost je pozitivní zoufalství, je to přebíjení karet, trumfovní gotes vabank, je to všanc vplen vystavovaná kůže, nepřetržitý risk, vstupování do lvových jam, odkud si v nejlepším odnáší studenou facku vysměvačné sfingy, je to nasazení a vysazení do konfliktu, překonavačství v chybách, rozporuplné handrkování o podstatu, neutuchavost v úskoku, nejcivilnější militantní zuřivost, stále nenaplněná v absurdní zteči.

Nejsilnější básníkova pozice je pozicí aktivního zoufání, úsměvného hoře, přecházejícího v zoři právě tak, jako zoufání zalamuje rukama v bezprostřední blízkosti doufání. Tato pokorná agrese, moc téměř z ničeho, je nejstrašlivější silou, které nic neodolá, která přemůže debilitu prostředí, kůrovce peněz, politického polypa,    {70}nenávist; nenásilná moc, vědomě trénovaná po léta, aktivní nic, činná prázdnota, slabost, z níž jsme učinili nevýslovného spojence.

Pánové, housle nelakujeme, housle balzamujeme. Přičichněte si k těmto pryskyřicím, ale pak je zase rychle uschovejte do skříňky, nebo mně tu všichni do pěti minut spíte. Kolíček vpravíme do houslí efovým otvorem nasucho, tzv. stavidlicí, a zafixujeme jej na jeho klasický půdorys, od oka, a to přesně s tolerancí jedné desetiny milimetru; to mám v ruce; odchýlím-li se k postavení kolíčku kterýmkoli směrem, fatálně ovlivním zvuk nástroje ať už ku prospěchu, nebo ke škodě. Pak nás zavedl do lesa, vzal ladičku a kladívko, a řekl: přiložte své vážené boltce k tomuto kmeni. Uslyšeli jsme několikatunovou svíci smrku ozvučenou něčím, co není z tohoto světa, a přece to bylo obyčejné komorní A. – Chcete žít do sta let? Tak to buďte moučkaři. Někdy usrknu vína, jinak nepiju nikdy nic, nekouřím, to jsem se nenaučil. Ráno jdu do dílny nalačno, v mém věku je to lepší. V dílně trávím čtrnáct až šestnáct hodin denně.

F. X. Drozen, Turnov

Mám doma telefonní aparát značky TVÚ. Telefon Vítězného Února. Platím z něho státu devět let měsíční poplatek. Tento telefon však funguje v intencích vrhu kostek, teorie maticového počtu nebo rovnic Monte Carlo. Dovolat se z něho někomu, rovná se sestřelit jedinou bukvici ve Stromovce na dálku tří kilometrů, a to špuntovkou.

Vše unořeno v areliéfní prostřednost, všichni se rozčilujem, vypravujem si blbiny a spokojeně vrníme prostřed bodrosti instalatérů, naslepičené pobuřlivosti rozkydlých matek s kabelami z vikslajvantu, a aniž pozorujem, připodobňujeme se misgrubně, z níž jsme se tak zoufale a draho chtěli vydrat. Vše sdrátováno již jen ostnáčem strachu, na dně všeho, i milování, zuřivá touha navzájem se povraždit.

Nic – to bledošedé, vodnatelné, rozdulé, bohaprázdné, to fascinuje. Španělské nada, to je ještě velmi obsažné a připomíná to svlečenou děvku, to je sexuální, ale české nic? A naprosto už německé nichts, mrzce, smrťácky na konci odsyknuté, jako když jazykem přejíždíme ostří sekyry, to fascinuje. Šmik. Že mne nicota odpuzuje, je vedlejší, ale nic mne přitahuje. Je to vlastně jediné, co člověka fascinuje doopravdy.

Leden

{71}Nejsem pro obyčejný život řadového člověka, jsem pro výjimečný život prvotřídního člověka. V tom je pokrok, v tamtom v podstatě regres. Nejsem pro smířlivost, jsem pro nesmiřitelnost, nikdy však pro sudičství. Sudičství je plynatost, dýchavičný komplex, který k vykompenzování potřebuje funkci nebo talár. Nejsem pro pohodlí, jsem pro nepohodlí. Aby mne všichni milovali, to je program sokolského sletu. Nejsem pro lásku, jsem pro úctu.

Výjimečná vzácnost slovesa „býti“. Je, jest – frekventovat uváženě, co nejméně, s rozmyslem, tak jako bychom se po značném otálení a všemožném rozmyslu přec jen doprošovali audience u jedné z nejvyšších autorit, ano, instancí.

Vyjadřuj se stroze, bez ozdob a přesně. Přesnost je nutnost zoufání. Uč se soustavně přesnosti. Předpokladem takového učení jsou utrpení a střízlivost.

Jestliže nás zklame jak čin, tak sdůvěření, tj. jak aktivní zásah, tak spoleh, jestliže nás oba tyto postupy znovu nechají na lopatkách, pak nám nezbývá než nový čin a nové sdůvěření.

Vyžaduji právo na práci. Nezajímám se o zaměstnání, ale požaduji právo na práci, což v takto ustavené společnosti od let postrádám. Žádám odzvučnělou celu, a ne průchozí barák, z něhož, vyhlédnu--li ven, jsem svědkem nekonečného hemžení, propojeného debilními poloinformacemi o ničem. Žádám celu a v ní právo na nerušenou práci, neboť je ve mně tolik a tolik, a tudíž se zrychluji ve zpomalování a zpomaluji ve zrychlování.

Sebeproměna znamená odvrhnout vše dosavadní, a proto jsou to muka, muka jako jediná, však možná budoucnost. Zde má naději jen bojovník nejtěžšího kalibru, protože se musí umět rozhodnout, a to naráz a definitivně, to nedokáže téměř nikdo, vlastně nikdo. Celá naše bytost je nastavěna proti nám samým, a přec nám byla darována, aby nám optimálně sloužila.

Zbystřené smysly, zvláště sluch, sluch k nevíře zachycující a mučivě analyzující a předjímající zvuky noci, které se pak vskutku vyjevují, sluch halucinovaný, přesně ošálený, mátlivě přesný, takže slyším dva handrkující se muže v Čakovicích ze své hloubětínské verandy,    {72}vádu a opilý křik dole na stanici devatenáctky, ty vlny a okruhy ve mně soustředěné, myší drápky nebo tahy tupírovacím hřebenem po účesu tmy – to je moje peklo.

Je třeba bez milosti likvidovat onen polopedagogický, polosvazácký žvást, že básník myslí na svého čtenáře. Jak k tomu došlo? Nic takového se nikdy nedělo. Poezie není pro čtenáře, poezie je něco tak prostého, jakože za utrpěnou ranou se dostavuje bolest, jakože podpálená nálož přivádí výbuch, jakože bytí znamená zoufání, aktivní zoufání, a tedy nutnost zbavit se bytí a proměnit je v zář. Kožešník musí myslit na svého zákazníka, ale básník, to jest člověk, který na sebe všechno vzal a který důsledně, neutěšitelně, nepoučitelně a nenapravitelně recidivisticky zkoumá pochybnost, a tedy risk, a tedy závrať, a tedy štěstí, takový člověk je po většinu etap své pouti sám, a tedy mnohý, a tedy opuštěn, a tedy doufající, absolutní, a tedy vztažný. Všechno nad to je omyl, demagogie a stav středního kupectva.

Před několika dny navrhoval ženě, aby se zdokonalila v psaní na stroji; už už viděl, jak ambuluje domem, jak tato perfektní stenotypistka pouhým náslechem zachycuje a klade na papír, co diktuje; tedy průmysl poezie; tedy zcyničtění jemného, tedy vyprostředkování bezprostředního, tedy znecudnění toho, co se v pravdě skrývá a v podstatě hanbí, tedy panstvo, tedy feuda, tedy přepych, zatímco byly doby, kdy psával po záchodcích nebo v kuchyni čtyři na čtyři, před ním kvákal strašlivý rybník, pokrytý olejovitou svinibrodskou zelení, a rostlo uzlové písmo osudu.

Synáčku, můj jedináčku, zahubit tě musím, vlastníma ručkama tvoje bílé hrdélko zaškrtím, chceš-li či nechceš svým Rusům knutou vládnout, čili se chceš modlit a v knihách ležet? Mongolskou krysu na tebe pustím, mandžuskou hyenu ti na bříško nasadím, miluji tě bez míry, ale umučit tě chci, nechceš-li ty Rusům hlavičky bílé stínat, tak jak já je stínal, za což nejvíce jsem byl od nich milován. Synáčku ty můj, kralevici!

Rusko

Přestávám se hněvat, okamžitě se dostavují mrákoty! Jak to jsem zařízen! Pravý opak všeho, co by mělo být! Ochabuji, neklnu, netrhám nebe; prohraju všechno! Spočinul jsem. Připadám si jako darmojed. Chyba! Seděl jsem tři hodiny před domem, s rukama stařecky pokleslýma, díval se střídmo na ohromná hejna třeštících    {73}špačků, dílem na chodce na silnici, a připadal jsem si ve výměnku a důchodu všeho, co mělo být směněno a pracováno! Nejsem to už já. Klid vešel dveřmi, a já prohrál, protože jsem strpěl, aby požár hasil někdo svěžejší.

Ozdobnictví se usídlilo v domě; starý pán pořádá rukopisy, oprašuje vazby a leští čočky plátkem jelenice; v srdci se však jako samum zvedá touha po požáru, který by prosvítil vše, od podlaží do krokevních trámů; v požářišti by kvílely živé bytosti a v hroutících útrobách by se jim buď sesedl popel, nebo by se tam vytavilo jak na nístěji zlato, aby zůstalo. V každém okamžiku budování jsme ochuzováni o možnost prověrky. V chvatu před námi prchá; ve spočinutí ji odháníme.

Popelnice je naplněna výměty domu; překlopena do kolečka. Kolečko odtlačeno na skládku do trnitého houští. Zde vyvrženo a obsah zapálen. Všechno se škvaří, pak dohasíná. Muž za kolečkem nenávidí sousedy; neboť tito auguři a svinstvapravci hádají na osud z těchto výmětů, bubnují na hřbet knihy drbů vázané ze slupek, mourem lepených lahví, útržků papíru s nesmyslnými šiframi, podávají zprávu dál, nahoře se údaj zanáší, vrací se nazpět jako přikázaná abstrakce bez jakéhokoli smyslu, jako kádrový obviník nicoty, jako formulář absurdity; tribunál, zasedající čtyřiadvacet hodin po celém okrsku světa, není složen z živých, je složen z mrtvých, z fungujících mrtvých.

Jednou jsme šli s Martinem „lovit ryby“ na nemožnou zaolejovanou louž. Neuvěřitelnou shodou okolností tam někdo před námi vylil akvárium a my nabrali do lahvičky čínskou dodělávající rybku. Martin z toho měl úžasnou radost. Když jsme rybku nesli domů, povídám: ty jsi ale šťastnej chlapec, tobě se všechno podaří, tebe musí mít nějakej andělíček moc rád. Martin řekne: no, dyť taky sem osvícenej člověk!

Tzv. komunismus u nás nezahyne na mou nenávist k němu, neboť se bude přes mou nenávist k němu nadále rozvíjet, tj. rozkládat a rozpadat. Zahyne na věc daleko nebezpečnější, nežli je nenávist dospělého, totiž na pohrdavou apatii mladých.

27. ledna

Talent bez statečnosti je jak dort s polevou z hoven; je to naděje, která odvedla jen zradu; jsou to nezáslužnost a darovanost, které    {74}dovedly podat jen ampuli s luminalem a neudělaly na tomto světě nic, naprosto nic.

Celá mystika vchází pod básnické jho sedmiletého chlapce: táto, já vymyslim, jak dobydu město jednou šipkou!

Jest jen dialog. Jestliže jsem osaměl, nevedu monolog, ale rozmlouvám s nouzovou protibytostí, kterou jsem si musel vytvořit z té jediné, která byla k dispozici. Toť žíti z podstaty.

28. ledna

V této zemi se od let můžete spolehnout jen na to, že se v ní na nic spolehnout nemůžete. Nelze zde nic podnikat; není zde ani naděje, ani šance; když ji nedopatřením dostanete, nelze ji uvést ve skutek.

28. ledna

Aby člověk pod trestem smrti vyrobil bombu, která vše spálí a vyvine při výbuchu milión stupňů, na to rozehraje všechny své nejlepší síly. Ale aby člověk pod slibem života zahřál druhého o půl stupně nad absolutní nulu, k tomu nechá všechny své nejlepší síly ležet a ani méně hodnotné síly neuvede do pohybu, především ve srabounské obavě, že by se musel sám něčeho vzdát.

Každý je kondenzátorem, glóbem možností, leydenskou lahví potence. Z člověka se však uchovává při tom všem tak úděsně málo, a naopak tak mnoho bývá promrháno a rozptýleno, že tento opakovaný poznatek může vést jedině k závěru nikoli o smysluplném zachování, ale naopak o nesmyslném vytrácení, a slovo vina se tu dere na jazyk ve smyslu kategorie přírodního zákona.

Jediný zbývající prostor – vrhnout se v nepodmíněnost, vrhnout se tam střemhlav! Není tam lidí – jaká úleva!

Unavit ďábla! Utahat toho pasořita jak chcíplýho pardála!

Poznání? Leda budoucnost poznání! Vše cenné leží v anticipační, nikoli shromažďovací či uchovávací schopnosti. Vše cenné leží v neurvalosti umět odvrhnout dosavadní namísto muset umět dosadit – a rovněž prosadit! – moci.

Můj bratr, tvůj strejc, byl, jak víš, slavný chirurg. Studenty milován, odchoval tři generace lékařů. Když onemocněl, choval se jako elita lékařů:    {75}nejhorší pacient. Přestal pít kávu, vzdal se egyptek, pozdě; pořád chtěl pracovat; i v Černolicích na chatě. Vyšel s motykou na zahradu, začal vokopávat angrešty, třikrát rejpnul a skácel se.

Pak ho pitval Jirásek, jeho největší sok zaživa. Když se dotkl skalpelem strýcových koronárek, vysypaly se do hrudního koše jako sklo.

Otec

Takto? V nepřetržité polochudobě, kterou si už člověk ani neuvědomuje, za nulových služeb venku, v prostředí naprosto afunkčním, s ustavičným podtrhem v zádech, v pokořujícím námezdničení, tak nám nicota přehrazuje cestu a tarasí průnik k něcotě.

2. února

Opovržení je jedna z nejsilnějších zbraní, jenže se zapomíná, že je dvojsečná a může probodnout vlastní srdce.

2. února

Chceme-li vůbec něco poznat, vůbec něčeho se dobrat, vůbec něco udělat – pak vždy musíme ze dvou možností volit nikoli jednu či druhou, ale onu třetí, která se rýsuje nad těmi dvěma. Vždy sáhnout po tom, co je nikoli k dispozici, ale po tom, co není k dispozici. Tertium non datur? Právě že tertium, právě že datur!

Stanout, uklidnit se, vzít to konečně na sebe; všechnu infamitu, všechny ty slepičí mozky, vlastní infamitu, vlastní slepičí mozek, vlastní kvartálnické peklo a všechno: stanout, uklidnit se, vzít to na sebe. A touto tetrachlorovou stěnou ubíjející všednosti, ano, hořící stěnou všednosti pronést náboj imaginace, kal skovat v krystal.

Chtěl by Boha, ale nedokáže si odepřít ani vajgla!

15. února

Vesmír je od nepočátku do nekonce nespočitatelné množství jsoucen, nepravidelně rozmístěných v klimatu časoprostoru; řízen všude platnými, ne dosud uspokojivě rozpoznanými zákonitostmi; v nám dostupném okruhu je jejich korunovačním klenotem mozek člověka, schopný recepce, výkladu i povýšení. Jeho nejcennějšími vlastnostmi jsou mohutnosti přesahující, nezištné a odstředivé: věrnost, oddanost, schopnost obětovat se, tj. odvaha přemáhající pud, jakož i schopnost tvořit, to jest vyjímat z nicoty cosi a proměňovat je v něco či někoho; determinantu v indeterminantu, chaos v řád; stavět hráz rozlivu entropie.

15. února

{76}Vydělávám za cenu dřív nebo později zničeného mozku jedině a výlučně na bandu zlodějů, která mi vzápětí výdělek vyrve z ruky.

20. února

Křeč je absolutní neschopnost rozhodnutí, totální absence svobody. Nastává stupor.

Ponderaci dvou ramen neurotického syndromu, ramena hypo – s jeho melancholiemi, depresemi až sebevraždami, a ramena hyper – s jeho anankasemi, pedanteriemi a mániemi mnoha forem, nemůže v nespočinulém, spiklém klimatu světa a doby vyrovnat už žádný lékař, žádné farmakum. Životospráva je nemožná, neboť jakápak životospráva ve stoce. Psychoterapie je pak jen směšný pokus o záchranu jedinecké psýchy, zatímco tři metry od lékaře se připravují nové hekatomby. Zklidnit neurotický příznak může jen frontální lobektomie – nebo střemhlavý pád na hruď Boha, neboť nejde o vyrovnání, ale narovnání.

23. února

Něco chtít? To je k neuvěření. A chtít to podržet? Umět? Kníkavý gag, gag kniku. Něco začíná teprve tam, kde úplně chceme vše a kde jsme hotovi zaplatit za to absolutní cenu. Neslitovné podmínky, instančně přesné, vylučující kondicionály. Ber, nebo plav!

24. února

Největší nectností odevždy slabost, substrátová nectnost, z níž hnilobně, a ovšem i anekdoticky, pučí všechny slabosti podružné. Konkrétně sex: jak vidí prdel, je ztracen. Jednou ho pro to přejede auto; dále cit a citlivost, nedostatek bezohlednosti vůbec. Štvanec iracionality – známka nedospělosti. Alkohol. Šmahem. Neocenitelnou předností naopak neuvěřitelná schopnost regenerace; buldok svedený kočkou.

Samé kronky, žádné zvonky, nezlomná nepoddajnost, donquijotská výdrž v nepolevující činnosti před obludou očividného výsměchu. Chůze po hřebeni, po laně a nad propastí, volání po smyslu toho všeho ve vroucím kráteru nesmyslu, kde se proškvařuje jedno s druhým; co však je nového u děvčete mého, toť zatvrzelost, posedlost pomstychtivostí a téměř nepřetržitě ze srdce se vylévající temnota; je z toho nešťasten, navíc proto, že touhu po pomstě musí pěstovat jak masožravou rostlinu, ostříhat co jediný krystal, jehož hrotem lze ještě probodnout bahno.

Únor

{77}Zahleděnost v sebe, vytrženost, nepřítomnost, absence. Máte absenci, pane. Naopak, zhuštěnou prezenci, milostivá!

Únor

Kuli do hlavy, do srdce nůž? Daleko hůř! Osličí žernov na krk, kouli na nohu, do srdce nepenthes!

Únor

Popravčí sekyrou rozťatá lebka, klenba puklá děsným tětím, ta klenba, na jejíž konstrukci vynaložila příroda tři sta miliónů let času. Vrchlík takto zohavené klenby opentlován zlatem a přiklopen víkem ze zlata a mědi, vše posázeno rubíny.

Únor

Autor dvou kolaborantských sbírek veršů za Němců. Pak editor fasciklu dvoudílné esence utrpení pankráckých vězňů. Dávno se proslýchá, že za uspořádání tohoto celku vzal ohromný honorář, o který se nepodělil se svými spolupracovníky. Za tohoto režimu alkoholik a naprostý děvkař, pořadatel sexuálních orgií, obžalován za zneužívání nezletilých děvčat. Má například na svědomí Edvarda Valentu, do jehož přízně se vetřel, jehož nesčetněkrát navštěvoval, jedl jeho jídlo a pil jeho víno, a přitom ho soustavně práskal na vnitru.

Únor

Dvacet, třicet, čtyřicet let lhali, vraždili a po celých národech mučili člověka. Náhle se však mohou uslušnět. Nejodpornější formou oné slušnosti je ono známé: soudruzi, co za chyby jsme to dělali? Náhle se připojují k těm, kdo byli zavražděni a kteří z onoho světa křičí, že absence zdvořilosti, snášenlivosti, noblesy, niterného demokratismu je peklo. K posrání, vidět mlže, šplhajícího po vlastní zaschlé slině.

Tělesná bolest tě okamžitě zpraví o tom, co jsi. Duševní bolest tě okamžitě zpraví o tom, kdo jsi.

Bůh jako nejvyšší naplnění předpokládá nejzazší vyprázdnění. Takový výsostný nájemník vyžaduje ne-li luxusní byt, tedy alespoň čistou vybělenou světnici. Racionálně beze zbytku chápu, fakticky nedokážu provést. Co totiž? Uklidit po sobě.

Jestliže Peter Stuyvesant koupil indiánskou půdu v roce 1657 za tři stůčky sukna, patnáct seker a dvacet flašek kořalky, a jestliže za tři sta let nato zde stojí příšera zvaná New York, co může státi na    {78}tomto místě ode dneška za tři sta let? Jestliže to dopadne dobře, zase indiánská půda, kterou někdo kupuje za patnáct nožů a dvacet flašek kořalky, ale pochybuju, takže spíše tam bude stát babylonie z měst, naskládaných v deseti velepatrech nad sebou a majících v podzemí odpovídající počet pater ministerstva vnitra. Tak na shledanou.

Pokorné vděčení a slastná uklidněnost ne před tváří Boha, ale dokonce i před sebevzdálenějším jeho zatušením, jsou ekvivalentem harmonie, která proznívá celým kosmem, avízem jednoty všeho se vším, dárné, doplusové podstaty. Několikrát jsem to zažil a moje vina, stále se zvětšující, tkví v tom, že jsem si těchto zážitků nedostatečně vážil, respektive učinil zas a zas starou chybu, po níž následuje vzápětí trest, vymizení těchto pocitů na dlouhé týdny.

12. března

Plusy a násobky jsou prací kyklopů, ale mocniny jsou vanutími podstat.

Naší poslední opravdovou komunikací na tomto světě je naše komunikace první, tj. pupeční šňůra, kterou nám vzápětí odstřihují. A tak první, co nám svět dává, je odstřih, odnětí, odloučení – a z toho pochodící jizvu. Až do smrti pak nekonáme nic jiného, než že se střídavě rozjizvujeme a zajizvujeme, respektive pokoušíme se znovu a znovu rozjizvit se či zajizvit.

12. března

Většina lidí po většinu života trčí ve vágní imanenci osobní nedostatečnosti, nedodělanosti, neprověřenosti, a de facto vůbec do života nevykročí, natož pokročí k životu.

13. března

Jeho syn spáchal na Silvestra sebevraždu. Šel na trať a nechal si uříznout hlavu. Zanechal po sobě výpověď natočenou na magnetofonový pásek. Obsahuje obžalobu společnosti, ve které se mu nechce žít a která mu vzala život. Není to noetický ani mravní nihilismus, ale opak, velké mravní vzepětí.

13. března

Hromada mrtvol přede mnou, nemohl jsem tomu zabránit, je jich příliš mnoho, po filosofovi odevždy šlapal dobytek od opričniny, byl jsem při tom, ale nezemřel – tudíž vše, co podnikám, je špatně, od počátku do dna špatně, byť by to bylo i stokrát dobře.

14. března

{79}V zobrazení nacházíme nejvýš analogie, ve vizi však nacházíme svět, z vize vše vychází, a to uzounkým hrdlem možnosti do nekonečného prostoru skutečnosti, ba uskutečnění.

14. března

To poslední, co v životě uvidím, nebude tvář, ale sprostý předmět, například vajgl, prošoupaná papuč nebo hromada slepičinců na dvorku, a já zachroptím: takové to tedy bylo všechno od počátku do konce? Sem to všechno spělo, až dospělo? Celý život se smrštil, svraštil do toho dreku. Život nebyl člověk, život byl věc.

16. března

Poezie léčí a hojí, co je v člověku nevyléčitelné, nevyhojitelné.

16. března

Rozpoznavši definitivu, sami jí jdem vstříc. Jakmile cítíme, že zemřeme, začneme dělat vše, abychom zemřeli.

17. března

Byl převezen napřed na záchytku, odtud na chirurgii s nepopsatelně rozřezaným obličejem. Měl na obličeji cca na dvě stě malých řezných ran, jednu vedle druhé. Vypověděl, že narazil hlavou na roh skříně.

Člověk, jehož nikdy z očí se neztrácejícím úběžníkem chce být celá věčnost, musí v praxi slevovat jak stárnoucí prostitutka. Musí se učit žít nikoli ze dne na den, to by bylo ještě přepychové, ale doslova z hodiny na hodinu, a dokonce je nucen se v tomto ze všech nejpodlejším umění trénovat. Je už nikoli vyvolencem, ale štvancem. První, co je pak štvanci odňato, je právě schopnost a možnost budovat, tj. tmelit jednotlivé cihly v zeď. Štvanec rovná se pouhé Teď, tedy to nejhorší, co existuje ze všech kategorií času.

Štvanectví, jímž procházíme dvacet let v této zemi, k němuž jsme všichni galejnicky, a zdá se, doživotně odsouzeni, rovná se totální absence, lépe ablace plánované budoucnosti. Bezčasí.

Dialektika je opozitum života jakožto naplněného bytí. Život sice nemůže nebýt dialektický, ale pak máme co činit nikoli s životem, ale s pouhým proživořováním, které nebere konce. Dialektika je kmitavou, přitom nerozbornou hrází mezi plochou skutečností a vyprostorovaným uskutečněním. Opozitum dialektiky je mystika jakožto záraz, a z tohoto zárazu se podávající i odraz, respektive    {80}odraziště, výšvih z nekonečné, odnikud nikam odvíjené a rozvíjené horizontály.

Nutkání k rouhání znám, a taky znám pana profesora Vondráčka, který je vysvětluje jako neurotický syndrom. Budiž, nic se tím nevysvětlí, utrpení neumenší. Pro religiózního člověka je nutkání k rouhání trestem i testem, manifestem smrtící horizontály. Jediná možnost: ne snad smát se tomu, ale usmát se nad tím.

5. dubna

Opisování a fotografování nástěnných nápisů v Číně je kvalifikováno jako nezákonná činnost. Chodit s děvčetem a milovat zakládá důvod k pronásledování. Zákonné a povolené je pouze absolutní otroctví, schválená pouze totální stádnost, svobodně zase vzatá nevědomost, horlivý souhlas s nevědomostí, souhlas předem, o vteřinu pozdě – hlavu dolů!

Divide et impera, znovu a znovu postavit intelektuála proti dělníkovi, kanalizovat potenciální fašismy rozeštvaného, domořeného davu vždy v pravou chvíli kydnutým heslem, zásadně preferovat mizeru proti člověku čestnému – a máme to v cajku.

Takzvaný socialismus je postupné a nezadržitelné chátrání a ludračení lidí a hodnot před našima očima. To je to nejhorší: před našima očima.

Vedení národa: od filosofů přes karbaníky a harmonikáře k sprostým zločincům.

Člověk, který vede samomluvy, nemusí být nutně případ pro lékaře, může to být i tajemný ohněstrůjce nebo vyznavač, jedno je však jisté: tomu člověku se stýská, stýská se mu po sobě samotném, po lidech, a to jak po přátelích, tak po nepřátelích. Ano, člověku, který vede samomluvy, se i po nepříteli stýská. I nepřítelem by vzal zavděk.

Fedrovat extremitu, nebo umírněnost? Obojí je podmíněno věncem psychofyzik, fasetovým vějířem genetické výbavy; jen mi připadá, že seismografický typ je nevýhodný, vše jím otřásá, všem podléhá, bývá smýkán rapty, je zavlékán, je zavlečeným odpadlíkem zákona, jemuž sám nerozumí, zatímco jeho opak, muž chladný, kníratý otec díla, zas odpuzuje neosobností, nedostatkem    {81}věrohodnosti, jako by nebyl býval při věci! Maximem štěstí je rovnováha: milovat, ale neodvisle, lehce pohrdat, ale neopovrhovat, a v „zaujatém diváctví“ pomalu, o to jistěji tyčit věž, zavrcholenou mlčením.

14. dubna

Není snad vše, co jsem kdy napsal, dokladem nepřetržité duševní poruchy, tu a tam přecházející v duševní chorobu?

15. dubna

Nejnebezpečnější živým není ani živý, ani mrtvý, ale živá mrtvola.

Co této společnosti naprosto chybí, jsou humor, konciliantnost, noblesa a velkodušnost. Přepychové kategorie to tedy jsou, to se musí nechat.

Nemohu posloužit žádnou lítostí…, to nevyslovuj – to znamená, že jsi sice zašel velmi daleko, ale nedospěl nikam.

V okamžiku, kdy budete schopen zavraždit v sobě vlastní dítě, začnete dělat mohutné pokroky v mystice.

(To mně bylo řečeno v Praze dámou, která naznačovala, že má v této sféře zkušenosti.)

České dějiny nebyly prohrány v patnáctém nebo v sedmnáctém, ale už ve dvanáctém století, kdy byly pokusy integrovat česko-polskou národnostní a státoprávní jednotu. Kdyby se to bylo podařilo a provedlo, byl by vznikl uprostřed Evropy prakticky neporazitelný čtyřicetimiliónový blok, fungující natrvalo proti dvěma nejzhoubnějším vlivům, Rusům a Němcům. Protože se to nestalo, Rusové a Němci zničili Čechy i Poláky a proměnili jejich území v satrapie.

28. dubna

Nic se nedá přirovnat k šílenství Ladislava Klímy, neboť běží o šílenství jakožto manifest nejrobustnějšího zdraví.

29. dubna

V dvaaosmdesáti jak dubisko. Stiskne vám ruku, až z ní stříká. Opak jakékoli senility, antisklerotický povýtce. Směje se: povšiml jste si jejích nohou? Ty by rozlouskly ne vlašský, ale kokosový ořech! Náhle začne zpívat: Letěl, letěl roj cez méj milej dvor (inverze, povšimněte si), obsypal sedélko, zaťukal na skélko, stroj se, milá, stroj! – To musel být génius, celá země se do tohoto člověka shrkla, všechny její    {82}šťávy. To není osmnácté nebo devatenácté století, to vypadá na knížete Soběslava.

Když mne hostí, ptá se: koňak? Vy to nesmíte? Tedy asketa! A co moka? Moka ano? – prosíme dvakrát silné moka.

Josef Palivec, 29. dubna

Lidé, kteří se ve všem spoléhají na Boha, mohou být právě tak krásní jako směšní. Právě tak krásní i směšní jsou i ti, kteří se soustavně učí spoléhat jen a jen na sebe, avšak navíc jsou o čárku přitažlivější.

Kloudný život, toť Everest. Každý ho zlézá po svém. Mnoho tras, ale vrchol jen jeden. Hermann Buhl líčí svůj sólo výstup na Nanga Parbat: a najednou jsem viděl, že nade mnou už není nic!

Obezřetnost je něco jiného než opatrnost. Opatrnost má modifikát v opatrnictví. Je-li tudíž výšková ryska opatrnosti dejme tomu plus 3, pak výšková ryska obezřetnosti je plus 103.

Svět upadl do šílení co banality, frašky, tyátru, který hraje prázdnotě. Přes všechnu hrůzu se musí člověk pohrdavě usmívat, smí si to dovolit, protože ještě dýchá. Notoričtí vrazi, ztrhaní ze všeho, vraždí a nevědí proč a koho. Před našima očima vyvinuje se a odnoživě množí jak ona nenáviděná blecha, která se trhavě pohybuje po zamřelé hlati rybníka, nová morfologická odrůda, antropologická aberace, zkusmo nazvatelná podčlověk-superdebil, který má právě tak daleko do zvířete jako do člověka.

My nechceme válku, my chceme mír, abychom mohli své národy zničit v klidu.

4. května

Poezie je jedním z prostředků, jak ne-li zahnat, tedy rozehnat nicotu. Pomyslím-li na valivá kvanta nicoty, jimiž jsme hlceni! Aristokratickým tvarem poezie je pak krystalická drúza – Baudelaire. Sevřenost proti rozvolněnosti, kánon a kázeň proti psychickému automatismu, hráz proti zvedání stavidel – nebezpečné počínání kluků o prázdninách. Přitom není než de facto vlascem kmitajícím se „na konci prázdnoty“. Je políbením Sfingy, vyslovením a oslovením výslovného, nevyslovitelného. Jejím ideálním podáním je zpěv, ba sbor, ačkoliv nikdy by neměla být zpívána, natožpak čtena, natožpak recitována. Snad jen meditována. Ustavičný zen.

{83}Tento geniálně blbý národ, který všechno měl a všechno si nechal ukrást, který má vše doma ověšeno holubími křídly a obtěžkáno granátovými čelenkami, který soustavně a s rozkoší prdelkuje každému podčárníkovi. Svět a Čechy? Hovno, naopak, Čechy a svět. Národ, který se dnes dusí obrovským zaviněným traumatem, z něhož se už už vyděluji, protože se mi nechce chronicky blít, ale k němuž jsem nepřetržitě poután, takže nezbývá než setrvat a doufat.

Již pouhým vyslovením termínu „oblast kultury“ vyděluji kulturu ze života, zatímco jediná její oprávněná oblast je přepad do životního integra. Fabrika na prefabrikáty „duchovních statků“ je strašná podívaná. Rozparcelovaná poušť, kde vedle sebe v cynické symbióze živoří básník, překladatel, majitel agentury, producent, zprostituované sdělovací prostředky, vše rutinovaně se pohybující protézy nekrotické tkáně. Správně se říká „sdělovací prostředky“, protože ony vskutku prostředkují žvance o mnohém a vzdáleném, co kdysi a kdesi bylo jedno a blízké. Výsledkem je nepřehledný mišmaš nicoty; místo prožitku zákusek, místo života narychlo spíchnutý arangement. Civilizace nás dokonale odnaučila tomu, co nám kdysi bylo vlastní.

Jakmile se nad světem hypostázuje demiurg, nad člověkem vyšší bytost, kteří teprve materiál a člověka verifikují, vysvětlují a potvrzují, ihned se všechno stává úzkostným a nakonec nesnesitelným, nepřenositelným, mimo jiné proto, že člověk je uražen sám v sobě, že se člověku imputuje povědomí o jeho nedostatečnosti a chronické selhávavosti. Nedovedu řešit situaci zde, obracím se proto k fiktivnímu prostoru, v němž vše je právě tak nadějeplné jako bezvýsledné.

12. května

O svém životě skutečném jsem nenapsal ani řádku, ale právě jen toto odhalení, všehostržení mělo by cenu, protože by založilo jedinou mou možnost – východisko: žít, tj. být bez literatury.

12. května

Jak ženská uvidí v Panské před Palace-hotelem stát bourák z kapitalistické země, začne mimoděk sexuálně vyměšovat. Je-li starší, nezbývá jí než dušeně vyrážet bolševické slogany.

14. května

{84}Skutečnosti musí něco chybět. Nechybět, dávno by muselo dojít k uskutečnění.

Květen

Dosažení rovná se přesažení. Teprve přesažení rovná se dosažení. Instinktivní verifikum této náležitosti měl jsem už v dětství. V parku jsem si vytyčoval imaginární cíl, k němuž nutno dospět buď čapí nohou, nebo obskočmo, ale vždy jsem dobíhával ne na čáru, ale za čáru.

Květen

Prorazit dutou kouli, která nás obklopuje, obezdívá! To by bylo ne téma, ale čin.

Přemílání několika základních problémů, kladení několika málo notorických otázek, především: rozuzlit problém splynutí a odtrhu, příklonu a odklonu, kolektivní odpovědnosti a kontemplativní samoty.

Od samého začátku situace dvojdomé povahy, neboť jednak jsme všichni byli ihned podvedeni, jednak ihned uvedeni v pravdu, jednak o všechno ožebračeni, jednak učiněni lenními pány nade vším. Po celý život, pokud je autentický, snažíme se tuto ambivalenci potřít, učinit tuto dvojtvářnost jednoznačnou; marně!

Evangelium není kniha, poezie není psaní veršů. Jako je evangelium vše, je i poezie vše, a všechno stvořené je jí subsumováno – ne naopak. My nejsme tvůrci poezie, poezie tvoří nás, nejen tvoří a utváří, ona nás do té míry stvořuje.

Mívám chvíle, kdy se na člověka dívám tak, jako se na mne, na člověka, dívají kůň nebo pes.

Chtít mít děti? Copak o to – ale rozhodnout se mít dítě, tady může hrát prim jen nevědomost předem zločinná – znovu souhlasit, aby v horizontále bylo zopakováno tisíckrát prozkoušené nedochůdné, ovšem i aby prvotní čirost byla ztřísněna, aby nicnetušící bylo z hlubin jistoty vytaženo na krvavou palubu vědomí a pak zrazeno ve všem všudy, a to zrazování aby trvalo půl sta let! Ale když se dítě narodí, zevšad se rojí pečovné ruce, voní květiny a lidé kolem se zaradují, ano, oni se opravdu zaradují i radují. Jaké strašné tajemství, svatý, pekelný koloběh. Oč tu běží?

29. května

{85}Mohl přece pouhým přivřením víčka, mžiknutím oka anulovat sběř u svých nohou, mohl učinit, aby se hora lebčí se svými hovny i s celým Jeruzalémem propadla do země – ale to právě on neučinil. Kdyby to byl učinil, bývalo by to bylo jen vrcholné číslo supermága, nikoli výkupná oběť. Právě tím, že dopustil vše, totální sebezhanobení, zážitek i prozoufání faktu, že byl opuštěn i tím, kdo ho poslal, spasil jak onu sběř, tak dřevo vlastního kříže.

Kristus nebyl žádný smířlivec, byl opak tzv. člověka mírného; jeho putování bylo obestřeno hněvem a protknuto nepokojem, ačkoli nikdy vztekem či nesoustředěnou těkavostí. Málokdy hladil, nepohladil snad nikdy, většinou rozkazoval. Vzal důtky a vypráskal. Byl to duch imperativní. Co vyžadoval zejména, bylo rozhodnutí a okamžitá volba se všemi důsledky, volba neohlídavá. Že toho nejsme a nemůžeme být s to, poskytuje nám jisté bídné alibi. Avšak toto alibi neplatí pro chytráky, kteří jsou si faktu alibi vědomi a donekonečna na ně hřeší. Jednoho dne se musí rozhodnout každý.

Velmi forzírována milostná poezie. Věnujte se vrkání, hovada podvedená, donekonečna budeme vydávat brevíře lásky, zátiší srdce a konvoluty rondelů, opentlované klisním trusem; knížku lze vsunout pod levý prs a na chvilku zapomenout, že nám ukradli a zničili život.

Květen

To je známo, že hovoříme neskutečnou, ničemu odpovídající řečí o neskutečných, ničemu odpovídajících problémech; ale nejkrásnější je, když se rozplýváme o lidskosti, kráse, vznešenosti, když horlíme, máme někoho pro věc a hovoříme; hoř si, synáčku, vždyť shoříš, to je evidentní; žiješ v neskutečném, malinkatém světě. Ale svět je ve skutečnosti obrovský a vane jím obrovský problém; jak dát lidem najíst, jak zastavit jejich děsivé množení, jak zarazit to nenasycené a oligofrenní množství; rozrazit okna do světa, víte, co to znamená? Vůbec žádnou volnost, žádné spájení ani rozlet; ale ploužení nekonečnými místnostmi bídy a nesouměřitelností; to jsou ty nekonečné nemocniční sály, kde nemocní leží na podlaze; ošetřující lékař má plné ruce práce a za každé zbytečné slovo trestá vyhazovem.

Nestrpím bordel, nepřetržitě zápolím s chaosem…, dokonce… ich bin zimmerrein… Ale jakmile se pořádkumilovnost přežene, stane se obsesí a musí se počítat s terorem věcí, s terorem zplodin pořádku.

{86}Tři věci museli zničit: rolnický stav (tj. znehodnotit zem a pošlapat její plody), rozvést ženu od muže a postavit ji proti muži (tj. zničit nejen ryze biologický, ale i metafyzický činitel záchovný a předávaný) – a za třetí školství, tj. učinit vše pro zapomenutí, vše, aby bylo zničeno vědomí o dějinné kontinuitě. Zdánlivě se jim to podařilo. Tato hromada trosek, kterou vidíte, plus obahnělé paneláky, toť důsledek. Ale podařilo se jim to i skutečně? Snad přece je národ vždycky víc než horda fízlů.

Kdyby se aspoň kráglovalo ve vší formě, lege artis, a abych tak řekl, zdvořile: jeden chce mít aspoň to minimum – kata kynoucího do betonového bunkru: prosím, račte laskavě vyhovět mému pozvání!

Jenže je toho příliš, balast odpadá, jste zlikvidován, přičemž vám ukradnou nejen čest a svršky, nejen život, ale i smrt. Jako projev zvláštního uznání můžete být na motyku zkárovaným katovým holomkem pochcán.

Po řadu měsíců ochromeni akutní neurózou smrti; zanikání prostupuje všechny jeho tkáně; plány se hroutí před nerozbořitelným valem nicoty; zevšad se domáhají mrtví; hořekují v zahradách, ze dvorů, z domů, straší na souši i v moři; avšak jsou to jen stavy důsledkové; těmito sebevražednými rozladami v květu let je vinna společnost živých, den co den převalující svou leviathanní hmotu, společnost do dna chorobná, stínoherná, loupeživá, nepřátelská jakémukoli uskutečnění, prosáklá podezíravostí, nahrávající prostřednosti, nedotažené nedomrlosti, společnost v regresu a tutlané hanbě, sestrojená z přízračnosti a masturbující svou držbu nad přeludem.

To bude hlína, až se setkáme s prvními bytostmi z jiných světů! Všichni se na to pojedou podívat, ale já si budu číst Jefferse. Pomocí vědeckých týmů si budou pozemšťané s nepozemšťany sáhodlouze dokazovat, že dvě a dvě jsou čtyři. Nepozemšťané budou mít v každém zubu vysílačku, ale nikde ani jednoho Rembrandta, a když jim ho ukážeme, budou na rozpacích. Tyto jejich rozpaky by byl jediný důvod, který by mne byl schopen odtrhnout od Jefferse, ale nejspíš se obrátím na druhý bok, obrátím i stránku a dále budu sledovat příběh muže a ženy.

Křížatky u Litvínova

Básník tu není proto, aby ukazovátkem ukazoval tragédii života. Na to stačí žít i bez básnění. Básník je tu především proto, aby    {87}z danosti vypačoval svobodné, aby měnil muset na moci, aby nám předvedl a kolaudoval visuté město nad tímto městem dopsutým. Básník je sice při zemi, ale všechno přízemní se z něho musí vystěhovat do pater mrakodrapu.

Fašismus není jen Hitlerovo řvaní ve Sportpalastu, Heydrichovy dogy a Bormannovy holínky. Je to obecná choroba nesmírně rozšířená, chorobný, vředovitý postoj k životu. Dnes se té infekci ubrání už jen nejsilnější. Když Stalin vymorduje generální štáb, je to fašismus. Když mne soused vydírá nebo někdo udá a nařkne s úmyslem vyspat se s mou ženou, zabrat mi barák a mne zlikvidovat, je to fašismus. Když šestnáctiletá znuděná děvka v tramvaji nepustí sednout starou udřenou ženskou, která evidentně sotva stojí na nohou, je to fašistka. Když se ty a ty knihy nesmějí číst, je to vždy fašismus. Když se ten a ten autor ničí buď najednou, nebo ve vlastní šťávě po patnáct let, je to fašismus. Malost, podesranost, ovcovitost, stádnost, čekání, až mne odkráglují, pivní bezbřehý canc, vše to je fašismus, výron absolutního zklamání, gangréna dokonalé skepse, sloup hodnot prožrán termity hysterie ze všech stran, takže kdokoli se o ten sloup jen otře rukávem, vše se ihned řítí. Na zemi hnojené hadry a cucky rozervaných hodnot může existovat už jen jediný čin, a to je vražda čehokoli kdykoli kýmkoli, především jako msta a sebemsta.

Přikázáno: milovati bližního jako sebe sama; co když ale sám sebe nemiluješ?

Ludmila Macešková

Bez stanoviska není ničeho. Příšerný obraz, který poskytuje muž, jenž se umlacuje nikoli za mřížemi, ale na volném prostranství.

Kde se nenormální stalo normou a naopak, vše pozitivní a normální je nejen považováno za nenormální, ale v podstatě za delikt, a když už to trvá na jeden lidský život příliš dlouho, pak se důvodně obáváme, že nastoupil vládu přízrak, a současně zevšad zaznívá avízo stáhnout se do kavity, naplivat na každé angažmá a prožít zbytek života, jde-li o povahu aktivní, ve mstivé nenávisti, jde-li o povahu pasívní, v potácivé bloudivosti a nerudné hermetice bez ceny – v obou případech v odvrácenosti, napřed proti lidem, pak docela bez lidí, přitom však mezi nimi.

{88}Napsat dějiny člověčího hnusu je naprosto nad síly kohokoli a musel by se jich ujmout buď člověk na kost vyzáblý opovržením, ne už člověk soudce, ale jakýsi prokurátor fenomenolog, anebo naopak člověk nanovo totálně milující.

Červen

Sobě nepochopitelní, sebou neuchopitelní pro nevymanitelnost z imanence sebepřeludu. Trojrozměrní v trojrozměru právě tak, jako jsou bod v bodu, čtverec ve čtverci, krychle v krychli. Toť chytrák a čumil, circulus vitiosus. Teprve bytost čtyřrozměrná by nás zbavila zmatku, rozbila tvář sfingy, sepnula články. Musila by to být bytost schopná vložit ruku do skleněné koule, aniž by ale porušila jak její povrch, tak vnitřek.

3. června

Nejúspěšnější bývají ti žadatelé o zvýšení platu, jimž hrozně páchne z úst – jak se totiž se servilním předúklonem přibližují, již je jim vyhověno. Kamkoli takový optant vstoupí, nastává panika, a je to tedy darebák, neboť to dávno musel zpozorovat, ledaže by to byl naprostý blbec, přesvědčený o dobrodušnosti svých představených.

Červencový sjezd spisovatelů 1967 Praha – Vinohrady. Kohoutův a Vaculíkův referát. Sál hřmí potleskem, Hendrych se zsinalý zvedá, vnějšně jakžtakž zvládnut, uvnitř vzdut jak váza přeplněná, má se k odchodu; okamžitě denuncovat Novotnému! Ale pámbu ho vzápětí potrestal – jak byl vzteky bez sebe, šel místo na chodbu neznámo proč kolem tribuny nahoru k rudým stórám za předsednickým pultem: zamotal se do nich jako Turkyně do koberce. Vymotal se, sál se začíná chechtat. Kdesi za stórou nahmatal dveře, stiskne kliku, zavříno! A teprve v tomto, řekl bych předpjatém segmentu dějin strany, pochopil, že bude muset asi normálně po schodech na chodbu. Venku na chodbě, těsně za létacími dveřmi, čekal v devótním předklonu nebožtík Karel Š., vzal prchajícího Hendrycha odzadu za kšandy, vycenil na něho svůj v osmdesáti letech dokonale zachovaný vlčí chrup a zatesákoval: dovolil jsem si napsat nová slova k naší státní hymně, ta dosavadní považuju za zastaralá! Prosím, abyste se za mne přimluvil u soudruha prezidenta, soudruhu tajemníku!

Domnívám se, že jsem ve svých 43 letech dozrál k četbě Masarykova hlavního textu: Rusko a Evropa. Jdu do Univerzitní knihovny a prosím tam dámu, která mně dosud prokazovala nejvstřícnější    {89}laskavost; oznamuje mně, že všechny ještě dostupné výtisky byly svezeny do Celetné do studovny marxleninismu. Zde je možno po předložení občanské legitimace dílo studovat, nikoli však si je vypůjčit domů. – Onen Gang nach Canossa jsem pak provedl, ale nevydržel jsem Masaryka studovat pod dohledem žiletkové aparátčice. Co jsem dokázal, bylo chovat se co nejarogantněji.

Dá určitou práci představit si, že by Francouzi svezli všechny dostupné výtisky Montaignových esejů do sklepení a že by je pařížští studenti museli po předložení průkazu pročítat s provinilým výrazem ve tváři. Protože tak činit nemusejí, zapalují si Sorbonnu.

Přesnost je nutnost zoufání. Kdo má ještě roupy, může pálit od boku, jedna bezhlavá salva je střídána další mohutnou dávkou Křížového Pete; je to muž zdravý, junák mezi dvacítkou a třicítkou, nijak ohrožený, samec, nikdo mu neodolá, a tak opojen pálí, protože má roupy; ale kdo je zoufalý a zkracuje se mu čas, musí sestřelit bukvici na dálku tří set mil; a ještě skrze mlhu. To je hrdina proti své vůli, protože je zoufalý: má jen jeden náboj, ale kde! náboj předpokládá pušku!, zatímco on drží prak s bábrlátkem, a to nesmí padnout vedle!

Klid zatrpklý? Klid neotřesitelný? Rezignace na každou vlídnost, blíženectví, proslulost, uznání. Nebýt už lidský, toť předpoklad. Něco se přelomilo, prasklo jak vysušený bambus. Tyto zvraty nevytanou snadno. Dochází k nim hierarchií pekel. Maniak, o to nebezpečnější, že tichý, stažený do kavity.

Ó toho nepřetržitého promlouvání k přátelům i nepřátelům, skutečným i fiktivním! Vyvolává se celý zástup, mumlající, přešlapující, klevetící, ropotající, dmoucí se a ustupující, domáhající se čeho? zatracující co? zpívající i dušeně proklínající v mém rozervaném srdci.

Pro normální, dennodenní soužití živnostensky drůbežího rázu je znemožněn, vyloučen, nesnesitelný jakémukoli svému protějšku. Je maximalista, a ne minimalista, absolutista, a ne relativista, panovačný extrémista, a jeho požadavky jsou vždy totální.

Čím víc dovede pojmenovávat, tím je zbrojnější, ale i bezradnější. Čím líp dovede pojmenovat, tím rozkolísanější váhy se mu míhají v rukou. Kdo však se naučil pojmenovat naprosto přesně, zkamení    {90}do průhlednosti. Ani smrt – copak smrt! –, ani život už nad ním nemá moci!

Červenec

Aby byla zaručena praktická nezničitelnost systému, musel se z lidí, lépe než vymýtit, vymlátit základní mravní postřeh i ostřeh, tj. smysl pro odpovědnost. Především nikdo za nic nemůže, a to oběma směry; jednou lze poukazovat výš, ke špici pyramidy, jednou naopak hloub, k jejím fiktivním základům. Navíc nikdo nemá jméno. Jsme jen M, psáno s velkým M a vyslovováno bučivě prarusky. V takovém zařízení donekonečna a beztrestně prašiví šlendrián, na věc se sere z vejšky, kde kdo co upustí z pazourů, tam to taky zůstane ležet. Vždyť se lze vymluvit na koliku, úřední hodiny, neúřední hodiny. Vše je naopak. Nevinnému napaří deset let, s každým hajzlem a evidentním vrahounem se mazlí. Chybí jakákoli míra. Pro tuto společnost platí jen psychopatovo teď, nesvázané minulostí, nesměřující do budoucna.

Červenec

Kolik vznešenosti, vsobětkvění, a tedy soumravnosti, kolik symetrie a čistoty bychom museli vynaložit, kolik se jich nadohánět, abychom se připodobnili zvířatům! Představte si, pane prezidente, že před vámi stojí jelen, markýzo dezabůra, že před vámi na remízku stojí srna. Jste ožralý, vévodo, a vy taky zaváníte, madame.

S přibývajícími léty, uprostřed té nenávistné a pohrdavé planiny středních let, začaly se v jeho životě množit jevy kruté přihlíživosti, která by v praxi chladně zabíjela.

Nejhorší vůbec ze všech je moralista, kazatel a napravovatel. Moralista a napravovatel jsou prototyp zneužití, jsou zneužití samo v sobě.

Ne ždímat duši, ale extrahovat ducha! Ne substituovat sexus, ale sublimovat Erós! Kardinální rozdíl.

Křížatky u Litvínova

Tu už nenajdu, tu mírnou zahradu, vysluněnou sluncem, ne praženou pouštním sluncem zabijákem, ale vylíbanou sluníčkem, rousné kadeře, svěží mech, zákoutí a mírno, voda tam, kde ji nejmíň čekáš, závěsy z milosti, rozložené světlo, nahrubo opracované lavice, nekonečné stoly, žlutobíle jako kel vydrhnuté, a všichni, kteří jsme se měli rádi, zmrtvýchvstalí, neublížení a nepokoření, odpokoření, odvinění a odvšivení, mladí a láskyschopní, a sklenky na    {91}stůl a nekonečné butely vína, medového, jantarového, temněrudého jak dějiny šestnáctého věku, děvčata ještě nesprostá, laviny a lazuny hudby, nechť to neskončí, nechť se nestmívá, nechť jedna hodina má váhu čtyř a pěti, ať nám v morku vítězí nekonečná neúnavnost, sama tresť odvahy, oceán bratrství a sesterství.

25. července

A nyní, dámy a pánové, věnujte pozornost pořadu, v němž zazpívá americký zpěvák František Sanytr.

Karel Ludwig

Jediný překlep na stroji ho rozzuří tak, že by nejraději vstal a došel pro sekyru. Všechno rozmlátit, především zbavit se sama sebe. Celá bytost alergizována, ano, ale zklidnit ji, znamenalo by přijít o všechno.

Stvoření má podobu dvojitého, křišťálového kuželu, spojeného navzájem základnou; odspodu ubývá, seshora dorůstá. Spodní špici neustále rozežírá a užírá démon, jen proto však, aby hořejší špice mohla dorůstati v Boha.

Skvělý, občansky po celý život bez poskvrny bezúhonný, loajální, staročech, v „bohémě“ asistentem prof. Barranda, v usedlosti chemik, ředitel cukrovaru, starosta města. Usiloval o udělení predikátu, dal si vyhledat předky, pořídil si genealogický kmen, věc prohrál, po přijetí císařem shozen závistivci, z Adelslexikonu vyškrtnut, to jej zlomilo, exit carcinom. Numismatik, heraldik, velká knihovna, angloman, Dickens modla. Navenek bohatě členěné, ve skutečnosti střídmé styky, posléze omezené na jediného skutečného přítele, jinak se s ním nikdo ve městě nemohl vůbec měřit. Přísný katolík, pruderní, nesmiřitelný k lascivitám a k promiscuité všeho druhu. Osobní heslo: v štěstí i protivenství jedna mysl – mohutně stimulující, charakterotvorný vzkaz vnukovi, který kráčí naprosto jinudy, heslo nikdy dokonale nenaplnil, ale rovněž nikdy nezradil, a už vůbec nikdy nezapomněl na jeho razitele.

Bod – to znamená, nic s ním nesvedete. Bod znamená zacvoknutou upřenost a posedlost. Jen jimi však lze přehradit řídké bahno, nepřebraný samospad věcí a v nich tonoucích jedinců.

Družný kumpán, zaháněný do izolace: obžera vším, znovu vrhaný na poušť. Veselý člověk, jak trubka rezem užíraný žalem: orgiastik,    {92}zdrcený svědek všeobecného kleštěnectví: strhavač model v lese prytaenických starců a konformních kadilů: hráč bez rulety, jezdec bez koně, dříč a ponocující pracovník bez jediného posluchače, natožpak žáka.

On – homo humanus, velmi poučitelný, avšak tvrdý, nadán světelnou silou těch, kdo se nevzdávají ani po pětadvaceti letech honění uličkou, muž bytující v podstatě v řádu číselném, tomášovec, kazuista, filosof a učenec na prahu geniality, duch rozlišující a rozlišovací, koncízní obrobitel jazyka, a především, člověk soustavný. V podstatě byrokrat. Amúzický.

V Klímovi se to místy sprosťárnami jen hemží. Tyto infamity a blasfémie jsou však jen odrazovými můstky pro nejvznešenější salto mortale a pro heroismus tak neohlídavý, že na jeho konci mohla být jen předčasná a rozchvativá smrt. Naše ubohost a pravá sprostota leží v tom, že čteme ty kundy a prdele, a že neumíme zahlédnouti rojení hvězd, které osvětluje a prozařuje jateční maso, již zítra nevyhnutelně zasmrádlé.

Rychnov u Děčína je díra. Ale Vladimír Vokolek tam má krásnou chalupu. Podívej, řekl mně, když jsme šli na špacír a všude kolem na polích shnilé neodvezené seno, na stromech ovoce, které nikdo nečesal, kus dál vyžrané základy zmizelého statku, les zahnojený: podívej, to je poprvé v dějinách, tohleto kolem. Bůh dává lidem v dlani svoje plody, a oni mu na tu dlaň naplijou. To nebylo od počátku dějin, aspoň co se týká zemědělství!

Profesor Vondráček: pane redaktore, dobrý den. Byl výplach žaludku? Nebyl. Zapište prosím: nebyl výplach žaludku. Máte halucinace sluchové? Jakého rázu? Co se z nich dovídáte? O sobě? Ovšem. Jsou to halucinace alkoholové. Že nyní nepijete? Tím lépe, avšak ony halucinace mají tu nepříjemnou vlastnost, že přetrvávají ještě dlouho do abstinence. Játra zachvácena nejsou, tudíž není pozdě, nic ztraceno, avšak vy již nesmíte ani lžíci. Poroučím se, pane redaktore.

Profesor Němejc, který vyzdoboval oponu oblastního divadla v Plzni, byl nepřetržitě sedmnáct let na dovolené. Ale středoškolský odbor ministeriální byl neúprosný a vyžadoval, aby osmnáctý rok, co Němejcovi vybýval do penze, týž odpracoval. Postavil jsem se se vší    {93}vehemencí proti tomu v tušení, že by to bývalo bylo mezi Plzeňáky nadělalo mnoho zlé krve. Tehdejší ministr školství dr. Habrman mně vyhověl, takže profesor Němejc šel z dovolené nepřerušeně rovnou do penze.

V. V. Štech, Dobříš

Když ten španělský hrdlořez spadl z koně a když k němu přiklekli a zeptali se ho, kde ho nejvíce bolí, a on odpověděl En mia anima, tak to byl sice vrah, ale přesto někdo. Přemítám, zda není lepší vrah a někdo, než nevrah a přitom nikdo. Vždyť tento nikdo je přece vrah potenciální, když mu dáte do ruky klacek a řeknete mu: Kadle, zab tamhletoho, tak půjde a zabije ho, ale nadto nadosmrti zůstane nikým.

Instrumentál je prostředek, jak učinit ze spolučlověka loutku, a to i v řeči, právěže v ní, jakožto ve skutku! Instrumentál je obezlička, přesun odpovědnosti. A tedy: ne podmínkou zdaru je to a to – ale: podmínka zdaru je to a to. Ne: podstatou člověka je to a to, ale: podstata člověka rovná se to a to. Pokud jen kapička možnosti zbývá, volte nominativ, střezte se instrumentálu jako čert kříže. Frekvence nominativu či instrumentálu je vysvědčení autora.

Jedličkův Ornament je text na Nobelovu cenu. Je to příšerná četba, do morku rozechvívající neúprosností a přesností, máme pocit, že jsme Shannonova myš, neodvratně chycená v neprostupném bludišti, a nebýt apelativa dvou tří posledních vět, vzali bychom skobu a šňůru. Je to text na Nobelovu cenu. Ale Nobelova cena je vždy zneužitelné politikum, a tudíž svinstvo, zatímco Ornament je sice taky zneužitelný, ale byť zneužitelný, je svinstva i politiky opak. Ornament je jen jedním esejem ze zamýšleného konvolutu, a autorovou nejvyšší povinností je tento konvolut dokončit.

18. září

Dnes se dílo neodvádí, ale prodává. Ovšemže rafinovaně. Ovšemže špinavě. Ale zejména organizovaně. Co je ještě horší, neprodává se dílo, ale podpis, a co už je zcela hanebné, dělá se autor. To make the author, yes, and to make love, too! Mezi odváděti dílo a prodávati podpis se jako leviathan rozvalil podvod, vstoupil sem agent s teplou vodou, parazitární dohazovač, který sám je typický produkt protézovitého a na svou podstatu dávno zapomenuvšího světa, jehož jsme všichni, zakováni v jeho nerozrazitelnou obruč, údržbáři, a tudíž i spoluviníky.

19. září

{94}Pane profesore, můj dědeček se jmenoval Jan Vincenc.

Jan Vincenc? A nebyla tam u toho pána nějaká heraldika?

Byla, pane profesore.

A nebyla tam u toho pána nějaká numismatika?

Byla, pane profesore.

A byl to chemik, viďte?

Ale pane profesore, ano, byl to ředitel cukrovaru v Přelouči. Vy jste ho znal?

Já sem znával svýho času v Čechách každýho.

A za chvíli:

Ale co určitě, pane profesore, vědět nebudete, je, že můj dědeček byl zamlada ve své bohémě takříkajíc asistentem profesora Barranda! Ale jděte. Nepovídejte. Ale vy zas určitě nebudete vědět, že Jan Neruda byl levoboček profesora Barranda. Ona totiž maminka Jana Nerudy byla neobyčejně krásná a v inkriminované době byla u Barranda služkou. Na toho pozdějšího patentálního trafikanta Josefa Nerudu to totiž neštimuje.

V. V. Štech, 19. září

Rakousko-Uhersko byl stát strohý, hloupý a korektní. Kočí Ferdinanda d’Este ukradl jednou ve stáji koni z huby řemínek a arcivévoda jej za to pohnal před benešovský okresní soud. Benešovský soudce věc vrátil s tím, že jde o krádež v ceně osmi krejcarů, tedy o tzv. lapálii, a že jako taková nemůže býti předmětem soudní pře, aniž se zesměšnil soud. Arcivévoda se rozlítil a interpeloval do Vídně k ministerstvu spravedlnosti, aby byl řečený soudce ihned přeložen. Z Vídně však došla promptní odpověď, že dle platného právního řádu, tehdy v říši panujícího, je soudce v Rakousku-Uhersku nepřeložitelný a nesesaditelný.

V. V. Štech, Dobříš

Když někdo za první republiky dostal od státu 2 000 Kč, to už byla událost. Sám jsem viděl někdejšího prvního ministra kultu dr. Habrmana, jak po pracovní době běhá po chodbách ministerstva se štaflemi a vyšroubovává žárovky. Nahrazoval čtyřicítky pětadvacítkami. Ono to tenkrát jináč nešlo.

V. V. Štech

Štech, obávaný zkušebník u přijímacích zkoušek na UMPRUM! Zkouší Bohdana Kopeckého: a co tam máte v Litomyšli napsáno na kašně na prvním náměstí? Bohdan nemá páry, že tam je nějaká kašna, natož nápis. A co tam stojí napsáno na čísle popisném 181? Bohdan rudne. A vy ste vodkaď? Z Litomyšle, pane profesore! Tak přijďte za půl roku!

{95}A nebyl jste příliš tvrdý?

Nebyl. Pomáhalo to. Oni se to naučili a zapamatovali si to.

Hloubka, výška, nalevo, napravo mají pro básníka znamenat stále méně, až pro něho mají přestat existovat. Básník se musí proměnit v glóbus, ani na okamžik nezapomínaje, že zeměkoule prostorem bloudí a on že ji musí obětovanou láskou, tedy smrtí zaživa, zastavit, zorientovat.

20. září

Soudit znamená bytost vázanou, protože nesoucí pochodeň, osvět. Ale moralizovat znamená podčlověka puštěného z řetězu, kádrováka s lojovou svíčkou; sestupuje ze schodů, brkne a upadne.

Poezie – služba ne především lidem, ale Bohu. Podmíněně propůjčena, může být kdykoli odebrána. To se pochopí až ve věku, kdy ničím je nám básnění samo a vším fakt, že poezie tu přese všechno nanovo jest, především na svědectví, důkaz a doložení naší časnosti a její věčnosti.

20. září

Renesance zrezla, nová není v dohledu; na scéně rozdrobená bytost, která neví, odkud pochází, co zde chce, která neví, komu za to být vděčná, koho proklít, která nerozeznává hlediště od jeviště; neví, v jakém hledišti dřepí ani na jakém jevišti se potácí…

Goethe! Nic pro našince; to jeho chození, převleky, loajalita, sebrané spisy za třináct tisíc tolarů, dictando, tři láhve vína k obědu, ceremoniel, zbytky mýtu; kéž se nám jednou předvede i jeho klopýtavé, krutě nešťastné mládí – ale ten fatální výrok: panstvo, nemám-li vědět, že píšu rovnou pro sto tisíc čtenářů, nechci vědět nic! Kdyby tak někdo za dvacet let chtěl vyhledat mou knihu a zastavit se nad jediným jejím dobrým veršem, který by mu dopomohl k němu samému – kdybych to dopředu věděl!, pochopil bych právě o tolik míň, oč jsem nedozrál k přijetí zázraku. Ráno bych si přispal, týden bych hýřil – měl bych vystaráno. Kdepak Goethe.

Pan profesor Vondráček, lékař milovaný. Ramses či Ptahhotep. Jeho oborem náhodou psychiatrie, pravým povoláním byl však zřec, básník a věštec. Noblesní postava. Již sto let bydlí ve Španělské ulici na Vinohradech. Jeho paní je malé křepelčí postavy. Vedou se spolu wie am ersten Tag! Pan profesor Vondráček dennodenně    {96}dojíždí na kliniku v malém osobním autu. Nemůže z něho vystoupit, musí se z něho postupně vyskládat.

Tady nejsme u Jardy Štercla! O tom, co je a není umění, rozhoduje soud.

Lettrismus není jen paradox, ale contradictio in adiecto, neboť se nám snaží nikoli přinésti zprávu, ale podsunout a vpašovat informaci o vyprázdněnosti obsahu.

Nechce-li být umění než samým sebou, a nadto to ještě demonstrativně proklamovat, pak musí počítat s nebezpečím, že degraduje na jev mezi jevy, rezignujíc na podstatu zvěsti oproti nepodstatnému sdělení; snižuje se na věc kdykoli k čemukoli přiřaditelnou, a konsekventně nenabývá tímto prohlášením autonomie, naopak, stává se dvojnásob parazitním, a chtíc se vyvázat z nežádoucích podlehů, stává se manipulovatelným koneckonců každým mladším seržantem.

Konec června 1967, IV. sjezd čs. spisovatelů. O výsledcích jeho jednání dopředu zakázáno psát. Veřejnost se o tom nedověděla nic ani z jedné souvislé stati našeho tisku. V září t. r. první represálie. Svaz rozdělen na odbočky v Praze, Plzni, Ústí, Budějovicích atd. To však zkrachovalo. Nakladatelství ČS odebrána třetina přídělového papíru. Tato třetina převedena do Svobody. Na otázku Hendrychovi proč, pokrčil rameny: nějaký represálie bejt musej! Zničeny Literárky a převedeny pod egidu ministerstva školství. Dosavadní redaktoři propuštěni, šéfredaktor: dosazený dr. Jan Zelenka. Výsledek – 70 procentní remitenda. Týž Zelenka napsal: devadesát devět procent čtenářstva nám zůstalo věrno, a my jim za to srdečně děkujeme. Založeno nakladatelství Práce – šéfredaktor Alexej Pludek. Ředitelem MF od 1. září Ivan Skála – který se uvedl prosazením tří kolaborantských titulů.

Kůň mne vidí tři a půl metru vysokého. Kočka vidí všechno modře. Včela tečkovaně. Pointilistický skoton od Seurata. Žížala vnímá svět jako nexus nitek. Jak vidí svět člověk?

Vyfasoval dvanáct, odseděl devět a půl, pochopitelně naprosto za nic, při výstupu z trestu si odnášel z věznice sto čtyřicet korun; za sto dvacet si koupil kalhoty, se zbylými dvaceti dojel na Spořilov,    {97}kde mu manželka za dva dny nato řekla: ale já tě tady zadarmo živit nemůžu!

Kalista, 1. října

Přestat psát poezii aspoň na rok. Stroze vypsat sukus pudla. Náležitosti. Osoby a obsazení. Otec. Matka. Bratr. Psychosomatické předpoklady. Alkohol a neštěstí se ženskými. Tzv. marxismus, tzv. kompartaj. Náboženský život. Boj o konverzi, konvergence ke konverzi, konverze? Řídké okamžiky zklidnění – spánek – jediné štěstí. Nekonečná válka o tisícerých prohraných bitvách.

1. října

V nadmuté rozdulosti vesmíru nemá cenu prostor, ale čas, v němž se narodil Mozart. Někde se roztrhne supernova, ale toto omračující dějství nemá naprosto žádný smysl. Existují tam slova? Hudba? Ne. Rytmus a zákonitost však ano.

Martin vešel do lahůdkářství v Jindřišské ulici: prosím vás, máte vočka? To si je budeš muset, chlapečku, nadloubat!

Říjen

Lež je okamžitý poklesek, prolhanost trvalé integrum, neodmyslitelně od celku a k celku příslušející součást jakožto vlastnost. Lež se od prolhanosti, tedy lži trvalé, liší tak, jako se zabití liší od vraždy úkladné s tím rozdílem, že obětí jak zabití, tak vraždy úkladné, bývá jeden člověk, ale obětí záměrné prolhanosti může býti dvacet miliónů lidí.

Leviathan ze všeho nejhorší, chaos. Změť chaluh. Nemá logiku. Přelévání. Mátlivá záměna všeho se vším, vše zde utone, rozplyne se, vše pohlceno vším. Pod Mondrianem podepsán pan Rybáček. Takový vesmír nemá cenu. Je to však jediný vesmír, který známe. Nezbývá nežli se vydat na trestnou výpravu proti čemukoliv.

A rovněž se v průběhu dlouhé doby stalo, že se z psaní stal návyk, naučená odpověď, kterou odpovídá na ustavičně se dotazující všenesmysl, a že jako každý návyk, spíše však zlozvyk, i tenhle přešel v chorobu, ne bez komických rysů. Dílo, směřující k rozdrcení předsudku, samo však ustavičně ve svěrací kazajce sebe sama.

18. října

Urazili špice katedrále. Vše unořeno v chaluhovitou řidinu, nanicovatý plankton, v blátíčko prostřednosti bez reliéfu. Tekutý profil!, ano, tak mi to navrhoval jeden pán v redakci. Vše se    {98}predementně a pivně ponechává vlastní prohře. Bezbřehý canc instalatérů mudráctví, chovatelů domácího zvířectva a nadurděná prsatost matek s kabelami z vikslajvantu.

Totální podvod. Protrahovaný balanc ne na laně, ale nad propastí. Flikování. Improvizace, na to jsou kádři. Lepení náplastí na pukající uhry. Údržba – toť typické jejich slovo. Nedbalost, lhostejnost, konečně sebemstivě cynické vegetování – vteřina před výbuchem.

Čím víc vědy, tím míň vědění. Čím víc poznatků, tím míň poznání. Čím víc jedinců, tím míň lidí.

Není-li vdovy, řád přejímá strana.

Dílo, místo aby naplňovalo, tyranizuje a zanechává prázdnotu; navíc jako by ze sebe sama produkovalo vlnivé samopohyby imperativní povahy, jejichž příkazy se na autora zpětně přenášejí. V bohémě si představoval, že poezie je blažené navštívení, ale průběhem let si tuto naivní představu musel opravit. On nemá poezii, poezie má jeho, nejde mu po boku, ale pronásleduje ho, není to jeho milenka, ale satorie, takže by ji chtěl zezadu popadnout a šoupnout do pece.

Roztěkanost je ten pravý nerozborný masiv, sebesoustředěnější palbou jej nelze rozrušit.

Poezie je Bůh, ale nikoli božstvo, fetiš, totem. Neboť: před fetišem padáme na tvář, ale Bohu se klaníme. Fetiš adorujeme, ale Boha uctíváme. Fetiši přinášíme oběti, ale Bohu sami sebe klademe za oběť.

Snažit se ze všech sil dělat svoje umění tak, aby tvůj nárok musel uznat nejen tvůj nepřítel běžný, ale i nepřítel úhlavní, smrt. Dělat umění tak, aby byla nucena ne-li svou vládu úplně zrušit, tedy alespoň poodstoupit a uznat tvé lenní právo.

Ještě jsem v životě nečetl veselou báseň; neříkám optimistickou nebo tu, která vlévá sílu, ale veselou, nad kterou by se člověk mohl čistě, normálně, od srdce zasmát. Přepodivná věc, nikdo o tom dosud nic kloudného nenapsal.

{99}Tyto texty měly za své klima stav depresívní, ony zas euforický. Tyto pohodu, ony rozvrat; tyto pokles bytosti, ony její vzmach. Na tom nezáleží. Čtenáře zajímá pouze výsledek jakožto vzkaz jemu, právě tak bezradnému, jak byl a je autor.

Kdo celý život vydržel s počínáním tak podivínským a pro něho samého v podstatě těžko snesitelným, jakým je psaní veršů, není jen komická figurka, ale i tragická postava. Přece si uvědomil, že za touto schopností existují schopnosti a dary nezměřitelně vyšší. Měl rozpoznat, že je třeba napřít se právě k jejich dosažení, a poezie nechat. Tragédie tkvěla v tom, že prostředkem k jejich dosažení byla právě poezie. Pro oslepující zaujatost touto činností anebo z rutiny jakožto poklesu existenciální výbavy propásl okamžik, kdy ke změně orientace mělo dojít.

A to je celý ten vtip, že nejsem pro poezii, ale proti poezii, jenže jak? Jakožto proti zoufalé nutnosti svědčit o nezměnitelném, jakožto křečovitém svědčení o tom, co se jakémukoli svědčení vymyká, nejen v nepřetržité rozepři s poezií, ale dokonce se vším uměním, jež celé, právě tak jak život nebetyčně převyšuje, zpopelňuje se a hasne před každým nejprostším jeho faktem a projevem.

Jednou jsem přednášel o poezii v nápravném zařízení pro mladistvé. Mohou tomu být čtyři roky, mně to však připadá co dávnověk. Utkvělo mně, jak na mne ti chovanci koukali jak na nějaké zjevení. Poslouchali, a pak mně kladli otázky. Chovali se bezvadně. Nejhnusnější byli dohližitelé, čili „vychovatelé“.

Nemám čas přemýšlet, zda mi kdo rozumí nebo nerozumí, jak začnu pracovat, jsem vtažen do oblasti, která mne přesáhá. Myslet na svého čtenáře, toť blbé flatus vocis z časů besed o poezii. Vždy oslovuji konkrétní bytost, vášnivě se s ní přu, vyvolávám jednotlivé její vlastnosti, které souhrnně jakožto pokus o řešení problému spékám vjedno tzv. fikce, která je ve skutečnosti skutečností umocněnou. Myslet na svého čtenáře – to by se mi pero muselo zlomit vprostřed řádky.

Jakmile se básník zařadí do skupiny, podává důkaz o své základní nedostatečnosti, o strachu ze selhání tváří v tvář sobě samému. Ano, bojí se být sám se sebou, a tudíž i sám sebou.

{100}Básník si musí osvojit nejsvéhlavější neústupnost všemu navzdory, ze zásady se trénovat v totálním kverulantství, a to i za cenu rizika duševní choroby, která se může dřív nebo později z tak vysilujících postojů vyvinout. Ale i tu si musí učinit spojencem.

Jmenovité, podpisové autorství je počátek definitivního konce umění. Co na umění nejvíc strhuje, je anonymita, ne jméno; pravěký rytec, děsivě věřivý produkt dítěte nebo psychotika, toho, který nemá potuchy, že existuje něco jako umění. Ale my? Už nemilujeme. Stále se na nás dívá někdo druhý, a my se stále tudíž chováme jako někdo třetí…

Sovětské ozdobnictví, řekl bych zdobérství. Země bez dějin, proto beze stylu. Naprostá absence vkusu, rozlišovací schopnosti, tříbenosti. Bombast, sádra, bronzová hovna. Byzanc bez Byzance.

Únava má zašlemované pazoury a páchne jí z úst. Místnost a dům, k nimž jsem odsouzen. Vítr venku, to je ten, který provívá nejjižnějším cípem Ohňové země, který drásá a vyholuje stěnu Lhoce. Je to vítr, z něhož trčí hlaveň posupnosti. Nechápu, že kdy jaro vtrhne do tohoto popleteného, vyděšeného, opuštěného města plného stínů, zlodějů a potratářů, a vím, že jediný nepředpokládaný tah perem zničí anebo křísí celé dosavadní dílo.

Má praxe jako lektora a editora poezie je utrpení, pokořování a maření času. Na stole páchnou masné krámy nicoty, permanentní výsek koniny, jsem umořeným svědkem nejhoršího textiláctví přiblblé apartnosti, bezcharakternosti, jednou hladce, jednou obrace nečistoty, přisprostlosti, vidím neznalost řemesla, natož materiálu, natož života, absenci empirie a ducha úplně. Ta paráda, a pořád, den za dnem – půlkarátové polopanny s křížem mezi kozami, nadprůměrně obrvení osmadvacetiletí starci, kteří na otázku a co děláte – odpovědí ale nic, jednou za čas externě kameru u X., mužové a ženy z okresů, periférie, neperiférie přinášejí, posílají, podbízejí, oklikami přijebávají a všemi možnými nemožnými průniky vám penetrují neuropatické produkty, drtivou většinou proto, že spatřují v existenci „etwas von der Kunst“ jediný způsob, jak nabýt něco peněz (to tedy trefili) a jak uniknout z predestiny volské umořenosti a šediváctví; tvorové obého pohlaví bez špetky opravdovosti, jednou devótní, podruhé impertinentní, neumějící ani počkat,    {101}natožpak čekat, toužíce co nejdříve k nosorožímu a pochmurnému lizu literatuření, a především se urážející a nesnesoucí jediné slůvko pravdy – slovem, dokonalý pád do quodlibet v nerozeznatelno čehokoli od čehokoli. Chtělo by se mi říct všem těm dexfenmetrákovým bardubos a ofrněným frndám, pane a milá dámo, přineste mi ode dneška za rok místo této siláže sto tercin, sto sonetů abab cdcd eef ffe, dva alexandríny a blankvers s heroic couplet – a já to patrně nevydám, ale aspoň uvěřím, že do toho chcete jít s výbavou, předpokladem a pílí. Vy jste básník? A proč, vždyť je to žertovné! Protože jinak tady nemůžu vod života nic očekávat. Tak ale bleptá osmdesátiletý kmet, můj milý broučku, a už zuřím, jakože zuřím nepřetržitě. Kolik že je vám? Šestadvacet? Tak to se račte tázat právě naopak: co může život očekávat ode mne, capito? Jenže takto se vy právě tázat nechcete, protože byste musel utrpět újmu, a toho vy se děsíte.

Denně chcípám nad texty tzv. začínajících básníků. Jedině dík mé neumořitelné nátuře mne to nezlikvidovalo. Toť kompletní zřícení. Muchláže, slepence a chuchvaly zneuctěných, prochcaných slov, šifry mánie, onanie a blábolení. Chybějí nejzákladnější předpoklady, všechny silnější vášně. Nejhorší, nesnesitelná je krocaní nadurděnost plus svévole, zaměnitelnost čehokoli s čímkoli, a ještě vynášená jakožto hodnota. Plevy, hnané fukarem nutkání, nikoli nutnosti.

Nutkání vede k stereotypu, nutnost k vyvázání ze stereotypu. Nutkání rovná se grafomanie, nutnost rovná se báseň.

Poezie – princip ženský; hudba – nadženský, snad bezpohlavní, spíše nadpohlavní. Obou těchto principů se kořistivě zmocňuje muž, hudby též výhradně jen on, myslím komponista-tvůrce. Žen, oddaných interpretek toho, co takto muž vyrval ženskému principu – celé pluky. Zajímavo a jisto: básník a hudebník se nemohou ani cítit. Básník a výtvarník naopak téměř vždy, téměř bez výhrady krásný, vřelý vztah.

Chtěl jsem to říci lépe. Chtěl jsem to udělat líp. Když se toho ale svět chopil, stál jsem už o tři míle dál, znovu jsa zelenáčem v novém prostředí, znovu jsa učedníkem, znovu trapný. Mohl jsem se jen ohlédnout a dát najevo na dálku nesrozumitelnými gesty, aby se tamtoho nikdo nedotýkal, nebral to na vědomí, aby    {102}to obešel a hleděl se dostat tam, kde stojím nyní. Snad mne dokonce pochopili. Alespoň kouř, který se zvedl na místě bývalého provinění, mne uklidňuje v tom, že se jím něco zahalilo, ačkoli naopak nechytlo stavení, neboť plameny nevyšlehují. Lidé se dali na pochod. Nežli však došli na místa, kde jsem stál včera – ano, již je to opět minulost –, byl jsem uchopen rukou silnější, než jaké kdy dokážu odolat, abych teď na cestující volal varovně od ústí řeky, od jejich nynějšího pracoviště, vzdáleného na dobré tři míle…

Prošel jsem jako každý druhý pascalovským horror vacui, ale pak se toho průběhem let zbavil. Zaměstnání, manželství, starost o základní věci mne přišily k zemi jak neodpáratelný steh. Souhvězdí Velryby je pro mne přepychová věc asi jako Monte Carlo, do kterého nikdy nepojedu. Pojedu jako ošetřovatel na Blízký východ, nikdy jako turista do Monte Carla. Souhvězdí Velryby, sbohem!

Křížatky u Litvínova

Táto, jak vypadal otec tvýho pradědečka? To byl asi člověk dnešního typu! Pračlověk!

Martin, 22. listopadu

Zde spisovatelé nepíší. Zde se napořád sjíždějí a sčuchávají, a s olíznutým prstem zkoumají, odkud jaký vítr vane, lépe, jaký fukéreček zavane. Pořád v houfech cosi proklamují, dušují se, a jako stádo primátů se navzájem přesvědčují, že dvě a dvě jsou čtyři. Je to smutná sranda pozorovat to, a trvá to celý lidský život. Toto hejblování a posunování piónů po šachovnici nicoty sežere většinu jejich plodného času. Co stojí na konci? Ojediněle, vlastně z nedopočitatelnosti zázraku, nacházíme v takovém shnilém prostředí velkého autora, avšak nikdy se v něm nemůže vytvořit velká kultura jakožto kontinuum hrdých a neohlídavých ctností, ctností římských; nikdy se zde nevytvoří bojová falanx, šik ducha.

Mezi spisovateli – jak všude jinde mezi lidmi. Lepší kráčejí po svým prkně, horší se nepřetržitě sčuchávají, klábosíce povětšinou o hovně – jak všude jinde mezi lidmi. Všichni spisovatelé se navzájem nenávidí hlíznatou, upšoukle ouliznou nenávističkou – nikoli skutečnou nenávistí! –, všichni se nepřetržitě pomlouvají à la Já sem velkej autor a ty prd – jak všude jinde mezi lidmi. Jen výjimečně jsou ochotni ztichnout a jeden druhému naslouchat, a teprve tehdy    {103}nastává děj, tj. skutečnost jako výměna darů – tedy jak všude jinde mezi lidmi.

Oni vás nepošlou do pekel, do jakýchpak pekel, v pekle vládne Satan, a to je přepychovej pán. Pošlou vás do něčeho rafinovanějšího, kde vládne smrdutý čert třetí až čtvrté třídy. Do front na poloshnilé zelí, vrhnou vás do špinavého soukolí šlendriánu, ponoří vám hlavu do termitiště, kde neexistuje služba, ale jen odporuplné a znechucené musím, do plynové komory, kde není kyslík, tam, kde nikdo nic doopravdy nechce ani nevyžaduje, ale kde rovněž nikdo nic řádně neodvádí, natož aby dával, kde nikdo za nic neručí, nikdo není za nic zodpovědný, a kde všichni jsou tudíž chronicky zoufalí. Moralistům, kteří tvrdí, že na zoufalství si nelze zvyknout, namítám, že na zoufalství si zvyknout lze. Ne do pekel, pošlou vás prostě mezi nás. Do pekel? To by se prodražilo.

Člověk je skutečně nesmrtelný, ale jen v jistém smyslu a jen do jisté míry.

Odejít načas na poušť? Jaký luxus! Ale nemoci po celý život odejít z polopouště!

Nejhorší ze všeho je zastavit se. Jsme stavěni na hemživé, neposedné a supavé spění k nicotě, a zastavit se znamenalo by stanout tváří v tvář nepopsatelnu a sfinze: a tudíž – Spějme!

Hloub a hloub jsme vtahováni do zévy civilizace, do jejího démonického maelströmu, ve všem všudy odkázáni na metropoli, její afunkčnost, protilidskost a zplodiny, ve všem všudy ji nenávidějíce, ale dokonale jí protknuti, žijem už nejméně sto, sto padesát let v drásavém nesouzvuku s vlastním tělem, konajíce vše, abychom je beze zbytku doničili.

Z toho plyne rozkolená chorobnost a hysterická komplikovanost našeho myšlení a konání, stálá přítomnost jediného obrovského neurotického syndromu, to, že se pohybujeme buď od extrému k extrému, nebo sami sebe naopak ztrácíme v mrákavé šedi bez základní odvahy. Za posledních dvě stě let dokázal člověk to, co by nedokázaly voje démonů z perských pohádek, ale člověku za zády rodí se saturni, kteří vše požírají, nastolujíce jedinou velkou všenemoc a vládu nemravnosti.

1968

{104}Aby ti sloní hovno skočilo do prdele!

Ivan Wernisch

V letech 1948–1968 provedena totální sovětizace tzv. Československa. Země plánovitě, přitom vskrytu proměněna v jediný pracovní, striktně vzato koncentrační tábor. O všem rozhodovalo deset patnáct lidí, vše provádělo deset patnáct tisíc vyškolených plus habituálních zločinců. Statisíce lidí, nejen odsouzených před soudy, ale zejména administrativně a bez nich, mimo ně, staly se vykořeněnými vaganty bez privátu, intimity, minimálního zázemí. V tzv. Československu mají smysluplné slovo jedině kriminolog, penolog plus psychopatolog, respektive psychiatr, avšak právě tito lidé byli zesovětizováni především, jak by řekl Heinrich Böll, vorsorglich.

Kde se indolentně chodí kolem požáru, tam se každé upšouknutí kvalifikuje jako požár. Kde se rezignuje na podstatu, tam nezbývá než vyonanovat se na prkotinách… Dürrenmatt řekl správně: kdo chce zakamuflovat velký skandál, učiní nejlépe, inscenuje-li nepatrný. Doplňuji zatrpklého sympaťáka: jedině v Sovsvazu pochopili, jedině tam a nejinde, že se musíme soustředit na podstatné a na vše ostatní se cynicky vysrat. A proto jim to vychází. Ne zachraň se, kdo můžeš! Ne! Kam taky? Ale ptát se, jaká je to podstata, na niž se soustřeďuje velký Bratr, a kdo jsou ti všichni, kteří mu donekonečna posluhují, mu podkuřují, nožkou ploutvují a to všechno vyhodnocují. Hlavně papír, soudruzi, hlavně popsaný papír. Čím je popsaný, je vedlejší. A tužkou opatřenou na konci gumičkou odrovnávat dennodenní prkna-plkna lejster, na kterých stojí hovno.

Před vašimi vysokými pulty, za vašimi ohradami, po sekretariátech vašich partají, znovu vás pojmenuji, kostnatý ukazovák chvějivě napřažen – znovu zvolám: kurvy a děvky, spalte živůtky! Ty, defraudante královského žezla, ty, dobráku, který bys kuřeti neublížil, vy všichni, kteří jste chrám proměnili v peleš, s nimiž nemám naprosto nic společného, ale mezi nimiž musím umírat!

Ve dnech 14.–16. ledna 1968 byla v Praze nepříjemná sněhová kalamita. Procházím zablácenou Prahou průjezdem vedoucím na Václavské a přede mnou kráčí s rukama v kapsách občan: von je to samej zasloužilej umělec, samej národní umělec, samej příživník, a hovno. Ponecháme stranou „hlubinný rozbor“ výroku, který za jistých okolností, v jistých proporcích a z jistých hledisek může mít i svou částečnou pravdu, vždyť víme své – avšak je typické pro český    {105}fašismus, že stačí, aby napadlo víc sněhu, a už se proklínají umělci. Na všem, na obecné znešťastnělosti, rozdrážděnosti, neuvěřitelném zneurotizování národa, který padl pod vlastní stůl, mají vinu právě ti, kteří se jeho neštěstí nejhouževnatěji ode všech dob snažili zabránit.

Jindy: v bistru v pasáži Panské ulice stojí u pultu úplně opilý příslušník VB, mohutně kolem sebe gestikuluje a sípe: já bych chtěl taky švýcarskej štípanej prut s automatickým navijákem, ale ten tady můžou mít jen ty kurvy, jen ty svobodný umělci.

MORÁLKA MLADÉHO BÁSNÍKA

(Poznámky k neurotickému syndromu)

1

Vy se domníváte, že vám z luftu přilétnou zbraně, že jimi jednoho krásného dne začnete máchat a široko daleko všechno decimovat. To se tedy nedomnívejte. Za prvé jste bezbrannější než kdo jiný, a za druhé si ty zbraně musíte ukout úplně o samotě, což prakticky znamená dvacet let se svíjet na výhni Nepopsatelna; Nepopsatelna – to je to nejhorší.

2

Napřed jsme se na těchto vstupech angažovali. Toto angažmá nás zklamalo, a zvolna přecházelo v přihlížení. Vždy to bylo stejné: záchvěv naděje se rozplynul v úzkosti, úzkost vystřídalo jakési až poulení bulv na cosi podobného zkáze, zkáze, která tu prostě je, nejen jako výsledek zprvu nepostřehnutelných, avšak zanedbaných nedopatření, ale i důsledek osobní slabosti, volní a mravní pokleslosti. Infekce, které nepředchází prevence, se rozrůstá, začne řádit, městná se v sarkom, a ten musí pod nůž.

3

Mladým básníkem nemáme ve svých poznámkách na mysli autora, který již debutoval; soustřeďujeme se na toho, který ještě první knížku nevydal a nejvýš zkouší po časopisech; ne, ani toho nechceme… Upřeme pozornost výlučně k onomu mladému muži, který nevěda co a jak, píše doma verše, sesazuje je časem v rukopis a chystá se s ním, pohříchu spíš dřív než později, vstoupit do redakce.

4

Morálka mladého básníka je tázáním. Volili jsme dobře název? Neměla se celá věc jmenovat jinak? Odkdy v poezii běží o morálku? Primitivní    {106}distinkce, kterou jsem právě vedl, snad postačí: ne poezie, která si koneckonců kdykoli udělá, co se jí zachce, jakožto princip sice skrze člověka-pomůcku se manifestující, ale na něm vždy prokazatelně neodvislý, ale její nositel, ten odvislý právě, se neobejde bez morálky, musí vykazovat předpoklady, spíše než vnitřní, niterné hodnoty, vytvářející neodmyslitelné klima budoucí rozvojové osobnosti. Dvacet let jsme o tom neslyšeli ani slova. Když, vždy jako pavlačově-koutkově kuloárovou demagogii, jako švádu nad partičkou s kartami předem rozdanými, prodanými, poznačenými nehtem. Ale je znovu nutné vyvolat z přítmí smysluplnou, autentickou bytost. Ne nadanou třtinu větrem se klátící. Ne bohéma, ale člověka v řeholi, v řeholi ne přesto, ale právě proto, že cely klášterů byly s jedinečným smyslem pro využití prostoru proměněny v magacíny pohonných hmot, v řeholi ne přesto, ale právě proto, že tento muž je obtížen iks slabostmi, že kromě reliéfů – kéž by tomu tak bylo! – vykazuje i proluky, a to jako každý druhý – a přec ne jako každý druhý… Za druhé: protože nemůžeme jeho chování a jednání postulovat, poukážem na jeho situaci spíše negativně. Pozitivum si totiž každý dosazuje sám.

Za třetí, což je spravedlivo: budeme se snažit ukázat, do jaké míry je vinen – běží přece o vinu! – a čím, zda vůbec vinen je, zda vůbec vinen býti může, tj. povedeme demarkační čáru mezi vinou společnosti, jejímž je produktem, a vinou jeho, nepřenosnou, poklesem jeho existenciální výbavy. Nenamlouváme si, že tyto masivní úkoly zvládneme summa cum laude. Není to ostatně studie, jsou to poznámky z útržkového bloku.

5

Tři testy

a) Můj syn (11 let) mi u snídaně, 2. února 1968, vypravuje svůj sen: rovnou pod voknama nám rostla cukrová třtina, zelená pšenice, kukuřice a kakao. Mezi tím se leskly velký rybníky. Bába mě prováděla cestičkama, najednou jsme se octli před ohromným hračkářstvím, a v tom hračkářství sem si ze všeho vybral ohromnej sršící tank.

b) dívka (25 let): probouzejí mne všechny zvony světa. Hlasatel z tlampače hlásí: všechny státy světa jsou ve válce se všemi státy světa. Já sama ležím mezi oblaky, a tím jsem chráněna před účinky vodíkové pumy. Dole na zemi pozoruji vřavu. Ve vřavě rozeznávám dívku s rozpuštěnými vlasy, má na sobě středověkou kutnu. Přistoupí k ní voják, vleče ji za sebou k telefonní budce. Strčí ji dovnitř. Budka má mezi stěny vmontovanou ohromnou vývrtku s navenek vyčnívající klikou. Voják začne klikou otáčet, dívku provrtá v pase jak zátku do láhve. Mučená se prkenně přelomí, dlouhé vlasy jí přepadnou dolů.

{107}c) další dívka (25 let): v ohromném hotelu jsem se modlila ke sprše, aby tekla. Stála jsem pod sprchou plná mydlin. Seshora ukáplo vždy pár kapek a dost. Pojednou mne obstoupilo jedenáct Číňanek, které začaly skandovat: Esta prohibido ducharse! Obestupovaly mne stále úžeji a nepřestávaly: Esta prohibido leer! Esta prohibido escribir! Esta prohibido comer!

6

Co za svět, v němž nejmírumilovnější bytosti na světě zvonobití neohlašuje radostnou zvěst, ale předzvěst dokonalé zkázy? V němž si dítě z množství nabízejících se hraček vybírá právě sršící tank? Vy se usmíváte? Co za svět, v němž se dívka chce osprchovat, ale obklopena ukázněnými tučňáky, je poučena, a to skandovaně, že tuto esta prohibido? V takovém nemožném světě však holič dále efiluje a zastřihuje kotletky, je to k užitku, dává to jakýsi smysl. V takovém světě řezník dále porcuje maso, je to k užitku, dává to jakýsi smysl. Ti dva neberou takto doničený svět de facto na vědomí. Nereflektují jej jakožto neproniknutelný, všemu pojmenování se zpěčující fenomén. Ale v tomto světě mýrnykstýrnyks, promiňte mi, dále ambuluje ten, který svět bere na vědomí totálně, který jej reflektuje až k vlastnímu sebezničení, který jej vždy nanovo co nejpřiléhavěji pojmenovává, ale ono je to všechno bez užitku, smysl to nedává, a nikdo to nebere na vědomí, jenže v jiném smyslu, nežli to nekonají holič nebo uzenář. Okamžikem, co se otevřel bombomet Clauda Eatherlyho, zemřela poezie jakožto manifestační princip záchovný a zakládavý. Na město dopadl produkt dehumanizované, racionálně kalkulované vědy, který, protože pervertován, iracionálně ve vteřině zpopílkoval sto tisíc lidí.

Odtud žádná Odyssea, žádná Kalevala, žádná Božská komedie, žádná mamutí poéma, žádná poezie, prostě, nechce-li být než rouháním, už si nemůže troufat chtít je křísit, ale ani přeživší uvarovat. Co by, táži se, musela podstoupit, aby to mohla a směla? Za dvaadvacet let bomba, nadto nade všechno nesoucí na svém boku cynicky stupidní, přesto děsivě anticipující označení chlapeček, je dnes vskutku inkubátorovým nedochůdčetem proti nařvaným dacanům, kteří se nám houpají nad hlavami, a držíme-li se svého, tedy zavěšeny právě jen na pavouše níkavého zaříkávání, které ztratilo nejen hlas, ale i mandát. S šílenou naivitou však, vyhozen dveřmi, vrací se básník oknem. Je to však ještě on? Člověk patrně opravdu nemůže za to, že je geniální. Je však opravdu géniem? To je rozdíl! Géniem, který si svět protrahující katastrofičnosti, v němž jakákoli informace vzápětí deviuje v poloinformaci, troufá znovuinstalovat jakožto svět, géniem, který znovu prokáže, že podaná ruka bude stisknuta, a ne useknuta?

{108}7

Sedm let jsem u vás sloužil… jako redaktor a editor dvou řad české a přeložené poezie, z nichž jedna byla k vydávání prvotin, jako po svém způsobě pokračování někdejších halasovských Prvních knížek a pak bednářovských Nových jmen u V. Petra. Za tu dobu, jak přirozeno (spíše však nepřirozeno), kontaktoval jsem stovky mladých lidí. Mimo ty, které jsem poznal osobně, stojí tu celý mručící zástup nikdy osobně nespatřených, kteří pro svou přespolnost posílali rukopisy opatřené průvodními dopisy a mezi nimiž mám, což je nejsmutnější, mnoho nepřátel jen za to, že jsem konal svou povinnost. Avšak, vidět znovu na jedné hromadě suť, kterou jsem za tu dobu musel odbavit…, stále tou činností víc a víc vyčerpáván a pak až ke kořenům bytosti degustován…, sedm let, doba dosti dlouhá, aby se postihly souvislosti, leccos se odvodilo (ex actu) a dospělo k závěrům, jež pak nelze z pondělka na úterek měnit. Zdrcující nepoměr mezi sbírkami, jež možno vydat a jež nutno vrátit, nemůže nevésti k podezření, že spíše než spisovateli (tedy člověku ve věci, a tudíž podjatému) jdou tyto řádky pod palec sociologovi, psychologovi, ano, patopsychologovi, kteří by erudovaněji prokázali, že neuvěřitelnou hromadnost, s jakou se píší, a nepřiměřenou namyšlenost, s jakou se do redakce ve většině případů všemi možnými cestami necestami pašují verše, nelze nekvalifikovat než jako neurotický syndrom, kterým někdo onemocněl. Onemocněl proto, že nenacházeje pro svou ne dost dobře odhadnutou ambicióznost objekt v normálu, vytěsňuje frustrační proces do činnosti, které není s to, že nenacházeje odezvu, trucuje si pseudoecho sebe sama, že nenacházeje bytost, vyhledává psaní. Poušť pak osazuje pouštní vegetací: ne snem, ale planým sněním, ne prací, ale loutkovitými gesty, ne dílem, ale podpisem.

8

Mladý AB vstupuje do redakce. Žádám jej, aby rukopis opatřil alespoň názvem a adresou. Což učiní, a řekne: tak pane Diviš, za jak dlouho? A doufám, že u vás budu mít protekci!

Mladá CD vstupuje do redakce. Zapřádáme rozhovor, přijde řeč na Karla Tomana. Toho neznám! Zmíním se o Demlovi. Nikdy nám neřekli, kdo to je! Na této ženě jsou zřejmé nejen tonoucí rozpaky, ale protože je zjevně čestná a inteligentní, konsekventně i příznaky pomstychtivosti. Cítí se zaskočena a podvedena na prahu všeho, jenže neví, komu jít rozbít hubu.

Mladý EF vstupuje do redakce. Rukopis v salátovém stavu. Každý pes jiná ves. Ne sbírka, ale snůška. Žádná poezie, ale soukromé záznamy    {109}o čemkoli. Autor nestojí o konzultaci, domáhá se, aby mu byla vydána knížka. Žasne nad výrobními lhůtami (to ostatně po právu, jenže nemá na to právo), rychle se loučí a rukopis odnáší. Nikdy víc nepřišel.

Mladý FG. Za ním se současně tlačí do dveří i GH a IJ. Vypadá to na přepadení nebo únos. My napsali společně sbírku básní, ale podepisujeme se jako jeden! To zní sice hrdě, text je však naprosto nepřijatelný.

Ne zcela již mladý KL mne v přítmí chodby chytí za rukáv: Mistře, jsem šťasten, že jsem vás poznal. Ukazuje mi cosi, desky s nepopsatelnými klikyháky, takže ihned zatuším chorobu. Nadto si prý dovoluje mi přinést osobně dedikovaný sonet. Zmatený hovor. Nechápu, co vlastně chce. Po odchodu návštěvy z temnot nahlížím do listu: autor se podepisuje Sergej William Engersville.

Krátce po sobě dostávám tři dopisy psané dětským pedantickým písmem. Obsahují jakousi temnou pohrůžku. Ve dvou z nich jsem osloven svým normálním jménem, ve třetím jménem cizím. Tísnivé prolínání normality se zjevnou patikou. Schizofrenická projekce.

Rukopisy jsou doručovány nepřímo: posílá je renomovaná osobnost s přímluvným dopisem. Zvlášť delikátní situace. Je zarážející, jak špatné rukopisy to bývají. Jindy, což je záležitost už ze dna, jsou rukopisy vedeny přes kladky politických instancí. Podmět bývá zamlčen, vyjeví se později – morální vyděračství.

Dostanu rukopis nazvaný Antipařezy. Antiblbost v něm tedy dokonale chyběla.

Dostanu rukopis, který se jmenuje, dejme tomu, Ambra a bolehlav. Průvodní dopis, v němž autor zjišťuje: ano, vím. Dnes se podobné verše již nepíší. Ale zítra to může býti jiné.

Forman by z toho všeho mohl z fleku natočit film. A jako on i já očekávám, že budu žalován. Jen jedno je hloupé. Že se při Chaplinových groteskách starší člověk nesměje. Od začátku do konce filmu pláče. Pak vychází z biografu a vidí, že už je tma.

9

Poezie nedokáže nic změnit. Kdyby lidé poezii četli, a co více, naslouchali jí, dávno bychom se promenovali v Edenu. Bohužel, zůstáváme stejní.    {110}Zbývá soukromý obdiv, povznášející záchvěv, v příští vteřině odvanutý nějakým pachem, chvilkový úžas, který nás za daného stavu paradoxně spíše než povznáší, zatvrzuje. Tytam jsou doby, kdy se Řekové odvolávali na Homéra jako na společenskou smlouvu učiněnou ne-li rovnou mezi Bohem a lidmi, tedy najisto mezi největším, nejmilovanějším z lidí a ostatními. V Homérově síti, rozhozené nad ornicí věků, uvízli Torquato Tasso, Klopstock, Heine, který napsal o četbě Odyssey krásné verše. Dnes v síti básníkově neuvízne nikdo, jeho nesmrtelnost páčíme na týdny, sprostota s podezíravostí se předstihují v metání losu o jeho roucho, dílo je vzápětí zatlučeno do země a oderváno od úst jak jemu, tak nám samým nepřetržitým řevem, který vydává země, mučená rozpoutanými démoniemi. Co za tohoto stavu zbývá? Vytrvat do konce. Básník je postava zády opřená o zeď. Pak scénu zapouzdří mlčení, v němž všechno vychází nastejno.

10

Lakuje jméno, nikoli dílo. Nevstupuje se do řehole, ale do manéže. Podpisuje se každý žvanec. Je to urážející. Pod dva tři aforismy podpis. Rozmlouval tenaten. Toť mikrodada. Středověk, ta diabolizovaná doba, měla svou vznešenost. Nikoho něco podobného nenapadlo. Císař právě tak jako poslední hnoják byli před Bohem jednostejná nula. Všechny povyšující právě tak jako nicující autorita byl precedens absolutní demokracie. Tenkrát však znamenala umocněný život. Dnes je jedinou absolutní demokracií smrt. Bůh byl svržen a vržen do člověka, ze služebného umělce se stal předváděč a samopašný mág. Toto nedorozumění a zneužití, tuto posléze drtivou směšnost dávno před středověkem pochopili japonští malíři, kteří, jakmile z dálky ucítili smrádavou slávu, změnili si jméno a sami od sebe zacouvali do anonymity. Ale naopak, než namočili štětec do tuše, soustřeďovali se na kolenou, konali meditativní rozcvičky, zkoumali, zda jsou hodni, podstupovali div ne jógické cviky.

10a

Místo štěstí klika, místo neštěstí průser, místo hoře trabl. Místo rozkoše žůžo, místo radosti sranda nebo prdel. Místo vytržení vodvaz. A místo zrady podraz. Pánové, to není hantýrka, ani takzvaný odpor k velkým slovům, ale totální zesprosťačení a integrální inflace přijatá jakožto měna, jako norma komunikace, jako tedy platný rozměr, odsouvaný, když se věci sešinou zase jednou do tragédie, nejvýš chabými odkazy na takzvanou padlou morálku. S morálkou však podobný stav nemá nic společného. Tkví ve ztrátě hlubší než dno mořské, v opuštěnosti    {111}pustší, než do jaké nás vykazuje poušť, ve zřeknutí se ještě tragičtějším, než je volba nicoty, neboť podobnou volbu lze zase v nejvyšším ohrožení odvolat a pokorně se vrátit – zatímco tato volba byla dnes přijata, nastolena a je utvrzována s jakousi sebemstivou rozkoší den co den – a jakýkoli posun směrem od této volby vzhůru je kvalifikován jako bláznovství nebo výlučnická zpupnost. Podobenství o babylónské věži nikdy neztratilo aktuálnost. Dnes to však není podobenství. Jeho aktuálnost přešla v aktualitu.

11

Thomas Mann, Praeceptor Germaniae, dobře věděl, že by si zničil zbytek tak dost poničeného života, kdyby byl přijal nabízené místo prezidenta. Co by hledal stařec, který po celý život klenul humanistické nebe, ve vyuzeném sopouchu? Nikdo neslyšel kvílení Adrianovo. Dokonce paní Schweigstillová zůstala sama. Generace byla smetena. Přišla nová, která mlčí. Nachází sesutou velekafkárnu, v níž je možno v básni prohlásit: hele, Vildo, to je prdel, Hamlát si to hasí do podsvětí a Julča de na holand. Ani netuší onen klacek, jak současně k zblití odporná i oprávněná je tato debilní šváda. Ale nepředstavitelné zůstává, chtít vydávat to za poezii, tvrdit, že se to chce, a chtít to míti vytištěno. Nikdo to nechce. Chce-li kdo koho, tedy ten, jemuž se stýská, nanovo básníka. Jestliže si to nezodpovědný pásek rozdává tímto stylem se Shakespearem, má Shakespeare znovu šanci rozdat si to s ním, a přesvědčivě ho rozdrtit.

12

Každý nový básník v jazyku a před jazykem nejen znovu umírá, klesaje před jeho nezvládnutelnou nezměrností, ale i v jazyku a před jazykem znovu zuří vzteky, šíle nad svou bezmocností. Ale fakt, že stále znovu takto adorované i proklínané slovo vyhledává, znamená nepřekročitelné, co na zemi nelze ani obejít, ani zničit bombou, neboť jde o nezavražditelný vzdoropohyb, výš a výš propracovávající se neklid, který likvidován zde, ihned se etabluje jinde.

13

Když ten zfanfrnělý junák čtrnáctého století zpíval Dřevo se listím odievá / slavíček překrásně zpievá – byla to pravda, jenže co můžete vy? Kam šlápnete, mina. Na co sáhnete, může se rozpadnout. Je to svět, kde blecha kousne psa a zahyne, neboť pes má otrávenou krev. Suponovat znamená být vystrnaděn z původního a to zakládá trauma. Trauma pak zděšené tázání, zatímco se inzerujeme jako vítězové. Máme ramena, ale ne svaly. Máme v hlavě šachovnici, jenže bez figur.

{112}14

Jazyk jsme především my. Je sice autonomní, a přec ne autarkní; jeho zásobiteli jsme opět my. Jeho hlavním dodavatelem je náš charakter. Adaptabilita může právě tak znamenat vysoký stupeň inteligence jako parametr bezcharakternosti. V hysterických, rozkolísaných dobách se přizpůsobivost jazyka projevuje jeho pobuřující schopností nikoli vytvářet nová slova, ale odpařovat skurilní zmetky. Řepná kampaň – prosím –, ale kampaňovitost, to může frekventovat jen společnost zhasínající, společnost, která ztratila schopnost distinkce, která nikoli opilá vínem, ale ožralá přiboudlinou – ztratila přehled.

15

Tudíž noblesa a velkodušnost, popletená s povýšeností a fouňovstvím; tudíž prostota se sprostotou; tudíž štědrost s rozhazovačstvím; tudíž šetrnost s držgrešlí; tudíž ochota někomu přispět s hloupou naivitou; tudíž demokracie s narychlo instalovanou kanalizační sítí, skrze niž každý hejhula a každá bába se slepičí krosnou pronášejí kdykoli o čemkoli soudy. Není nebezpečnější věci než popularizovat, zpřístupnit hermetiku, vynést na světlo tajemství. Neboť vynést je znamená i pronést a vydat vplen.

16

Ten mladý muž je neumořitelný, je tudíž krásný, je to don Quijote, největší postava. Už ho vidíme. A jako don Quijote vstupuje na půdu, která je půdou a zemí kritiků Máchových: „že by kdo z ohlasů zbortěné harfy nějaký zvuk uslyšel…?“ Je to země kritiků Hálkových. Pan Durdík se v ní durdí, míně s krocaní durdivostí, že „… mně se stále zdá, že běhající bříza jest obraz nepodařený, poněvadž běhající strom vůbec je něco protipřírodního…“ Je to země, kde František Halas byl postupně cupován neprůstřelně opancéřovaným kádrovákem v období, které bude jednou označeno jako filipínský příkop úpadku, dno deprese –, země, kde je za básnickou skladbu Jiří Kolář, muž mohutného vnitřního řádu, posazen za mříže a jedním z oněch podčárnických chuligánů označen jako pavlačová drbna, která se „zabývá vyštipováním uhrů…“, kde Josef Palivec je v intencích čínského dialektu, ostatně satansky předjímavého, zacákán slovy, která si zde prostě hnusím opakovat, je to země, kde byl Jiří Orten, básník zavražděný a ten, na kterého i Pánbůh žárlí, urážen nejen v Árijském boji, je to země, kde Bohuslav Reynek, žijící třicet let v zapadlé vesničce v autentickém apoštolátu, zůstává nevydáván, odmítán a jehož dílo grafické, zatímco je nedávno vystavila L’Agostiana, bylo loni v básníkově rodném domě (to slavil 75. narozeniny) potlačeno pilátským výrokem, u něhož jsem osobně stál: soudruhu, my (pluralis majesticus) to ani nezakazujeme, ani    {113}nedoporučujeme –, tedy země krásná, chutnající však po hvězdě Absint, kteráž zove Pelyněk. Je to i tvá „vlast“, začínající básníku.

17

A tudíž mladý muž, sledujme ho ještě chvíli, vstupující do redakce a přinášející ony desky, jež v redaktorovi vzbuzují a priori tu mravenečnou alergii, stojí mimo soud, ale i v soudu. Dvacetiletý je ožebračen na prahu života. Právě odabsolvoval dvanáctiletku, jejíž osnovy, in humaniore, připomínají onen zborcený harfy tón. Na patnáct dvacet let byla z těchto osnov vypuštěna taková bagatela (muži zajisté prozíravými), jako je latina, řečtina, psychologie, filosofická propedeutika, estetická výchova. Onen mladý muž je de facto ze školy vyhozen jakožto polovzdělanec, nedouk s podprůměrnými, žalně přetržitými, inkoherentními poznatky, muž předčasně zrezignovavší bez výraznějšího vztahu k čemukoli mimo povrchností, člověk nutně nehrdý, neboť nemá na co, bez evidence o fakultách vlastního národa, natožpak o mohutnostech evropanství, dokonce lidství. O jeho mozkovou kůru rve se zádrhel poloinformací, mišmaš polopravd, fakt zkreslených, zdemagogizovaných, z třetí čtvrté ruky přišlých, v nichž se rozpouští jeho vůle, v níž jeho Erós je substituován doblba dosprostlým sexem, v němž jeho rozum je toxikován podstrčenými rafinádami a v kterém to vůbec nejcennější úsilí k trans, conditio sine qua non každého básníka, je drceno jakousi všudypřítomnou, stádnou bezvolností, umořeností, inertním potácením se v nahodilostech ulepeného teď na úkor nedohledného, ale jedině smysl majícího zítra. Proto mimo soud. V soudu však proto, že se nebrání dostatečně vehementně.

18

S naší poznámkou k málo nadějnému postavení mladého básníka je v přímé souvislosti i obecná situace knižního trhu, nakladatelského a knihkupeckého podnikání. Sám pamatuju lepší časy. Měl jsem to štěstí, že jsem se mohl vyučit u Václava Petra. V klotovém plášti jsem s rozkoší poletoval za pultem a žil to dobrodružství, jemuž se říkalo být knihkupecký učeň, knihkupecký příručí. Heroické časy, platy ne právě horentní, spíš jen tak na cigára, tramvajné a zaplatit mámě snídaně a večeře.

Neexistovalo však nechat odejít zákazníka s prázdnou. Vzápětí by byl následoval sprdunk pana šéfa, sprdunk naprosto oprávněný, neboť sprdunk za lenost. Když na regále z nějakého dopuštění právě nestála knížka, kterou zákazník chtěl, vnutila se mu přičinlivě i noblesně jiná, a tamta se promptně, do 24 hodin, objednala přes knihkupecké družstvo. Žádné závratné aparatury, Čuky a jiné nedohledné Zámky neexistovaly, zato existovaly knížky, knížky krásné, které se nerozlejzaly, sotva jste si je    {114}přinesl domů, pečlivě sázené, rejstřík souhlasil, kapitálek se neodlepoval a vazba byla vazba, a ne třepení. Družstevní práce zaměstnávala čtyři, slovem čtyři lidi. Nakladatelský gigant, Laichter starší i mladší, zaměstnávali pět lidí. Tato firma vydala věci, o nichž dnes nastupující básník nemá sebemenšího tušení. Symposion znamenal pana doktora Škeříka, stomatologa, který měl ordinaci na Perštýně. Od 8–15 hod. plomboval zuby, pak se nasvačil, zorientoval a řekl si: tak tohle vydám. Takyže vydal, a jak krásně. Dovedl se obklopit plukem výtečných překladatelů a na každém rohu stála tiskárna, která měla na kasách dvacet třicet písem. Ať to někdo popře. Když jste si u té tiskárny objednal vizitky, poslala vám gratis vzorník. Nad těmito nádhernými časy pohrdavě panoval heroický stařec Josef Florian, který z malé vesničky vydával pět edic, doslova tlačených krví, a které proto měly zakládající, kulturotvorný význam. Dnes máme sice tiskárenské koncerny, ale nemáme v nich stroje, místo barev špíny a žádná písma. Nikdo už je nenakreslí, nikdo je už neodlije, vždyť byla slita hbitými likvidátory na činkové koule. Máme koncerny, které mají v zásobě celá dvě písma a akcidenční záležitosti musí napřed grafik vystřihnout ze západního časopisu a nechat horko těžko oštočkovat. Ať to někdo popře. Další samozřejmostí bylo něco dnes tak nepochopitelného jako, ano, dámy a pánové, knihkupecký sklad. Všude existovaly, dovolte mi, rozlehlé deponáty, dokonce v nich býval pořádek a dokonce se v lepších domech knížka od knížky pobalovala do sajnpapíru, aby, vyjmuta za několik let z regálu, byla jako nová. V létech 1903–1904, kdy si secese navlékala první dlouhé kalhoty, vám Řivnáčovo knihkupectví v Praze, tedy hluboko v provincii Rakouska-Uherska, sehnalo během 48 hodin kterýkoli z 20 000 titulů vydaných za poslední léta v tehdejší německo--rakousko-uherské oblasti, tedy i knížky české. Za první republiky jste u Neuberta dostali prostě všechno. To dnes máme onačejší. Za pultem knihkupectví se v kyčlích procvičuje pseudobardotka a převaluje na půnebí žvejkačku. Komunikuje-li se zákazníkem, nevyjme žvejkačku zpod tohoto půnebí. S takovou maličkostí se neobtěžuje. Krása chrupu je víc než Dante. Tato děva neví, co tento týden vyšlo. Ví-li to, pak si není jistá. Přijme prachy a šmytec. Informace o knížkách se podávají výlučně v jednoslabičných kódech, s otráveným výrazem, který je jednoznačný: už abys vypad, nádivo. Naopak knihkupečtí vedoucí, otcové rodin, presovaní prémiemi a penaltami, mají tu paradoxní starost, aby se novinka prodala pokud možno ještě ten týden, co vyšla. Neprodá-li se, naskakují těmto štvancům hektické skvrny; knížka začne být považována za ležák, jde o strach, že budeme penalizováni. Dada. Zas a opět dada.

Tento cynicky zvěcnělý, jen fiskálními zřeteli se řídící vztah ke knížce, která z duchovního statku zdegradovala na sortiment koneckonců čímkoli    {115}kdykoli zastupitelný, spolu s těžkopádnou trapností toho, čemu se říká propagace, tedy něco původně svižně průbojného, funguje jako úplná zkáza. Dobrodružný požitek, kterým dříve bývalo vstoupit do krámu, onen lov na bylinu krytosemennou, proměnil se v nudný, posléze traumatický zážitek výlovu uvadajících rostlin nahosemenných. Na prstech lze spočíst, jak to všechno prospívá věci našeho mladého muže.

19

Mladý básník není vinen zejména proto, že se narodil do světa nekončících válek a hromadných traumat. Jeho hlas prostě není slyšet: že se narodil do světa ne axiologické krize, ale rovnou axiologického miazmatu. Že vstoupil nikoli do reality, ale de facto do přízračna. Není vinen proto, že byl, speciálně v tomto koutku světa, vybavován v nejcitlivějších letech svého dospívání vědomostmi, jimž stály za podklad podjaté úběžníky nejvýš problematického a posléze úplně zkrachovavšího voluntarismu, že se mu zamlčovaly celé masivy fakt, že tudíž jeho celkové ponětí o dějinách a hodnotách jakožto smysluplném kontinuu je zdeformováno, jako když válec přejede polnici, a konečně proto, že má za daného stavu minimální prostory sebeuskutečnění, a to jak existenciální, tak prakticky ediční a propagačnědistribuční. Mladý básník je naopak vinen proto, že je mu cizí jakákoli trpělivost jakožto propedeutika pokory, že se chce co nejdřív prodrat k pultu, k lizu, že má na lichý způsob za to, že skrze verše dojde co nejdříve slávy, že se až podezřele brzy adaptoval na stav, v němž se prakticky neprostředkovatelně cynicky prostředkuje prolhanými instancemi publicity, agentury a managementu, že tudíž přichází, ne aby odevzdal práci, ale vizitku, že od věci něco očekává, zatímco od ní nelze očekávat nic, vyjma život plný nepříjemností a onoho Bacha, za tebou! – že až příliš brzy skrze takový svět považuje vlastní sebepokles za normu, že buďto neprohlédl, anebo naopak prohlédl až příliš bystře. Nelze na mládence, který jde na řemeslo, klást neúnosný požadavek marné oběti. Avšak básník není člověk, který jde na řemeslo, a právě tuto marnou oběť poezie neodbytně vymáhá. Spíše než úděl je poezie ortel. Mladý básník musí být vabankem nesmyslu, který je ve svém obtížném řádu nejvýš smysluplný. On není, alespoň do jisté míry, bytost rozumná, tj. ač má jakkoli dobrý rozum, musí mít málo rozumu. Teprve bez naděje na odezvu volat, teprve zazděn klenouti prostor, teprve Dáti vše a Nechtíti nic jsou předpoklady, které snad ani nelze postulovat, ačkoli ony jsou jedinými předpoklady, které jsme nestanovili přece my (vždyť je to směšné), ale sama poezie. Co však, for heaven’s sake, může stát na konci takových protimluvů, takových v sebe a přes sebe zakleslých zoufalostí? Nic! – kteréžto je nejzazším Vším, co život tohoto svízelného typu může poskytnouti.

{116}Dnes je předmětem umění vše, což samo o sobě by bylo správné, nebýt zhroucení hodnotového systému a armády parazitů, kteří se v nepřehledném prostředí mimikrují a pohybují jak ryba ve vodě. Flinkové od umění jsou na tom právě tak zle i dobře jako poctivci v řeholi. Vezmu-li dnes krabičku od sirek, pomažu ji temperou, nalepím na to vlasy, vše přeliju plzeňským a rozjedu chodidlem, nic se neděje. Jsem-li dostatečně drzý a neústupný, začnou mi tleskat.

S touž ukvapeností a trestuhodnou zkratkovitostí, s jakými můžeme považovat básníka za zárodečný stav spisovatele, můžeme spisovatele považovat za koncový stav básníka.

Nic horšího než zbeletrizovaná věda a zvědečtělá poezie. Dokonalá konfúze, svědčící ne o nějakém prolínání postupů, ale o prostupujícím zmatku jakožto ztrátě evidencí.

Nikoli poezie učiněná filosofií nebo považovaná za její předsíň – nikoli poezie učiněná náboženstvím nebo považovaná za jeho předsíň – ale poezie jakožto předjímatel a přednosič filosofie a náboženství – náboženství a filosofie, učiněné poezií. Toť základní stanovisko, nikdy je neopouštět.

V nekonečnostech nebytí se jakýkoli sebemenší výsek jsoucna nutně pociťuje jako šok. Představme si mumii, která se z tisícileté tmy dívá skrze pyramidu na svět dutým stéblem. Uvědomělý, nasebevzatý objev, že něco vůbec existuje, je zážitek oslnivý, je to příliš k neunesení, mystické prozření.

Tato hromada trosek – jediný možný výsledek naparovačné zpupnosti, která škrtla tajemství a veškeren respekt k věcem jemnějším, než jsou jelita. Bývaly heroické doby, kdy my sami byli nakloněni chápat dočasnou potřebnost, ano, přitažlivost postoje, který tajemství škrtá, avšak nikdy jsme se nedomnívali, že by se z toho směla stát surová metoda, že by se tento dočasný postoj mohl či měl donekonečna protahovat, či že by takto fatálně zdeformovaný člověk byl schopen kritizovat jiné systémy, natožpak vybudovat lepší svět.

Rozháranost, roztěkanost, nervozita, lehká zranitelnost, vydanost odkudkoli mohou být jen vnějšími podobami vnitřního pnutí a    {117}vypětí, maskami vnitřního zahledění, lépe, vytrženosti z věcí, paradoxním avízem soustředěnosti, kázně a píle a de facto nepřetržité vnitřní pracovitosti a sebepřipomínavosti.

Služba podstatnému vede do věčnosti, posluhování vedlejšímu do nicoty.

Každé okadívání člověka na počátku všeho, mrňouse absolutně nezáslužného, ale naopak taky toho, na němž jsme spáchali zločin tím, že jsme ho počali a zplodili, každé sraní s dítětem, ale naopak každý nedostatek včasného citu k němu – obé se mstí do desátého, do sto padesátého kolena.

Tušivě a mátlivě trvala v podezřelé oblasti nevyvinutého, natožpak zpracovaného lyrična či múzična; v tom, co napěňuje boky povahově jinak vyrovnaných hřebců; byla pěvkyní totiž (pěvkyně podle vzoru hokyně, ale i přeborkyně) – pěvkyní navíc koloraturní, ačkoli její umbrickou vlastí byl mezzosoprán; neustále tíhla k šňůře na balkón, já to viděl a žil! – pěvkyní koloraturní, a tudíž pájivě dýmivou, vzedmutou, v hysterických přírazech spíš než příbojích, neboť příboj znamená tvoření v pohybu, zatímco ona byla spíše pohyblivou stvořeninou. Pěvkyní nejen koloraturní, a tudíž slepičivě závrativou, a navíc důsledně ctnostnou, takže platonicky vzhlížející k podsaditým barytonistům, zatímco doma ji čím déle tím mohutněji nasíral anankastický sice, leč nedůsledný disponent banky. Byla pěvkyní koloraturní, a tedy, jak řečeno, okrajivě, leč zas okázale balkónovitou, byl by jí dostačil pseudogotický zámek v Novém Jižním Walesu, ale snad i jižní křídlo Kokořína; bytostí zcela bezdějinnou, barevnou, pohádečnou, bájivou až do bylinnosti, naprosto neschopnou soustředění, vzdělání, kultivace; nikdy nic nepochopila ani z hrůzy, ani ze směřování, a v létech více než odpoledních ovinula se pseudonymem, nutně končíc v zahořklosti, ale v zahořklosti agresivně popudlivé, indiskrétní, intervenční. Musím ji naprosto odmítnout, to však neznamená, že s ní nepociťuju soucit, a to ten, který naprosto ji neponižuje, nejvýš mne; nikdy mezi námi nenastala ani setina vteřiny, kdy by mne byla obejmula co taková; nikdy, ani na setinu vteřiny, jsem necítil k ní to podstatné a náležité, co nebývá odepřeno ani vrahům, ale ani snad vyvrženým a zavrženým. Pod nimi jsou proklatci, možná dějinní, jenže hovno, hovno!, i já chtěl býti šťasten jako jiní!

{118}Nesmíme se stydět potírat židovský fašismus jedině proto, že by se to prohlašovalo za antisemitismus. Musíme rozeznávat židy pokrokové a reakční. Kvůli miliónu židovských fašistů nezahyne přece celý svět.

Rudé právo

Tonout, snad do poslední chvíle tonout v hemžení, jediný předpoklad, jediná totiž ospravedlněnost, že jednou budeme moci vybřednout a stanout v záři.

Včera jsem na noc vyšel před barák zavolat domů kočku, a po dlouhé době zas pohlédl na oblohu. Padlo mi do oka rudé těleso, byl jsem jak omámen, možná že to byl Mars. Ale možná Aldebaran, záleží jen na tom, že do mne jak kopí sjela evidence, že co vidím, všechno to třpytivé démantno, je náhoda, rozsev mimoděku, absence záměru.

Mnoho toho není, co jsme si v životě navzájem dali, darovali, a to je jediné zjištění definitivní, jediné účtování, jediná uzávěrka konečná, neodvolatelná. Nejspíše tichá hudba měla obapolně znít, a to po většinu života, ale já po většinu života slyšel pusté hulákání a rámusení židlemi, řev polosrdcí, nadávky do pěny, jenže to nebyly projevy života, ale smrti, to nebyly zvuky ani hluk, ale němota.

Mezi rozumět a chápat je vztah jako mezi hvězdou a jejím třpytem, což je velká vzdálenost plus pozitivní neschopnost oka, a současně jak zábrana, tak garance, aby nevypadlo z lebky.

Hudba… Škoda toho umění. Jednou vymizí, ne protože zmizí, ale protože lidé ohluchnou… Budou schopni recipovat už jen nekonečný rámus. Hudba je ale především ticho. Taky by stálo za to, abyste jednou napsal báseň Ticho, ale nesmí to stát v názvu básně, to ticho musí zvučet zevnitř té básně…

Rozhovor s p. Trojanem

Pane Diviši! Bacha na mystiky! Mystici sou na prachy!

Václav Černý

Nerozhodnosti! Platíme za tebe nejvyšší cenu, nevedou nás na smrt, to by bylo přepychové, za tebe zůstáváme živi v neživotě, v bezživotí.

V praxi to končí kde? V jásotu zblbělého davu, vyjícího, skřehotajícího a pazourama mávajícího na náměstí v Pekingu, když mu bylo    {119}„stranou a vládou“ oznámeno, že rovněž Čína má – vodíkovou pumu.

Cajda od střelnice, přitom kudrlinka, která pět minut nevydrží bez svého kadeřníka, zato roste jak z vody, porézní svalstvo, bílý sýr. Potvora propašovaná do katedrály, přitom je to ne ona děvka, která bude spasena, ale čubka, která vběhne, všechno očmuchá, pochčije – a uteče. Toť mesaliance.

Skutečně potřební těm druhým jsou jen nepoučitelní. Zavládne-li vřava, mají ostatní k rozvaze. Zavládne-li mír, popichují ke spiknutím. Nenáviděni zaživa, milováni po smrti, kašlou na obé.

Květen

Lotrem se člověk začíná stávat tehdy a tam, kdy a kde začíná myslet jen sám na sebe.

C. V. Metelka, Jilemnice, 19. května

Plnoprávně může po knize sáhnout jen člověk ubitý, uštvaný spiknutími, uplahočený dennodennostmi beze smyslu – tedy právě ten, který na četbu nemá ani pomyšlení. Knihy lze mít, dokonce jimi být, ale nelze je dost dobře číst, není to ani povoleno, ani dovoleno.

Květen

K Rusům mne přitahuje totéž co k alkoholu, složka pseudoextatická, lépe, nežli touha být opilý, touha nebýt střízlivý, touha, jako že jsem osamocen, splynouti, respektive rozplynouti se. Ale odpuzuje mne od nich naopak Asie, krutá úskočnost, nedopočitatelnost, nedějovost a bezdějinnost, neschopnost dospělého vývoje v čase. Jejich nenávist k intelektu, neschopnost vertikálního šplhu, tendence k mizení a nicování, jejich odnikud nikam. To musí souviset se stepí a naopak s nedostatkem hor. Puškin je proklel. Správně, neboť oni dovedou milovat jen mrtvé.

25. května

Opozitum činu není nečinnost, ale spoleh, sdůvěření. Nad čin a spoleh ční extáze. Čin, spoleh, extáze – extáze, spoleh vedoucí k činu, základní triola, spíš dvě ramena jedné vlny.

Kde se podkuřuje mládí, tam je dvojnásob podváděno: jednak atrapou světa, jednak šaškem stojícím před potěmkinovou vesnicí a roztrubujícím, že běží o krásné město. V těch částech světa, kde se podkuřuje mládí, mládí rychle stárne a nemá čas ani prožít mládí, ani užít stáří.

{120}Jak tam na dubu v anglickém parku, plném nařezaných trámků a mrvy, jak tam na kmeni dubu zůstaly přibity dvě mužské pravice a jak nebyl dodržen slib; a jak už nikdy ke kamennému soklu nebude přivázán ryzák, nebo spíš vraník, ale jak i brsleny porostou dál po svrchovaném zákonu anarchie, jak bude vypouštěn a napouštěn rybník, a když se ozve hoří!, jak kluci v gumových botách budou brodit bahno a podle jeho zvlněných vzedmutí dostanou úhoře…

Dobříš

Je to hovor přerývaný, dohovor nesnadný a sráznitý, ale právě proto, že přerývaný, mající naději na slitovnou soustavnost, a protože sráznitý, i strmý a nezavražditelný.

Hloubětín

Jakýkoli enumerát vlastností despocie, jakákoli její kvalifikace, klasifikace, toť nejen zbytečné, ale i vydražďující. Jediná relevantní kvalifikace despocie zní: despocie. Chudoba našeho slovníku nám dovoluje nejvýš koktat. Bytí odpadlé od kmene, zfalšovaný kosmos. Co se pak odbývá v imanenci té které despocie, z toho si málo děláme, pokud nás to osobně nepostihne. Postihne-li, marně hledáme souseda, solidaritu.

Stalinismus nezkrachoval především proto, že byl de facto absolutním fašismem, o to cyničtějším, oč pokrytečtějším, jedním slovem, protrahovaným samoděržavím – ale především pro úplnou absenci fantazie. Tato absence byla dokonale vyinzerována jakožto program, Stalin a básník, to se vylučuje. Stalin a Suliko, kde jsi Suliko, nyvá utahanina, při které komunistickými vidinami zkameněvší milenci řvou jako zjednaní – toť gag, jemuž se přibližuje už jen Himmler přijímající před Sportpalastem hold dětí na den svých padesátin – ovšemže s oním podesraně blaženeckým předklonem, s onou náručí à la Na put, put, kuřátka vy má! – neboť stalinismus, toť rozparcelovaná poušť, hemžící se ukázněnými tučňáky, kteří nazítří vybíhají ze svých nočních úkrytů ne ke třem, ale rovnou ke třiceti stavům. Stalinismus, toť lán kukuřice špikovaný minami. Celiny a na nich kombajny osazené nařvanými ducatými mužatkami, které z nekonečných drkotavých otřesů mašiny, jsou-li právě gravidní, musejí potratit. A jak rády! Stalinismus, toť supergigantický kotel, hrozny těl, nekonečné valení čehosi odkudsi kamsi. Vše v miliónech a megatunách. Srpem vám to podetne krkavice, kladivem rozmlátí lebku.

{121}Droga je subjektivistická pseudomystika. Zatímco mystika pravá dobývá hory a každým zlezeným stupněm až k vrcholu stává se oněmi stupni až posléze horou, zdrogovaná pseudomystika rovná se turistice, která se zdánlivě přenáší na vrchol Everestu, aniž se Everestem stává. Zajímavý je ovšem sestup jak mystiků znovu na tuto zemi, tak sešup drogou opitých do střízlivosti. Obojí se rovná nežádoucímu probuzení, ale zatímco mystik si pamatuje a znovu se poměrně rychle komponuje, pseudomystik si nepamatuje a zbývají jen výčitky z promarněného času plus neoslyšitelné výčitky pochodící z vědomí, že ublížil svému tělu.

Nestrávený čas, lebka narvaná časem, protičasem, začasem i nadčasem, rovná se rozmetání bytosti, diskontinuita, prach, napadrť, zákony nadranc, žíly vlají ve větru.

V komunismu není žena rovna muži, ale je stejná jako muž, což je netvorné; v komunismu člověk nesmí být člověkem, povoluje se mu pouze jako člověk vypadat, mít zevně jeho načpělou mordu, uvnitř však přetřásat odnikud nikam vyhořelým, psovským, na vše rezignujícím vnitřkem bez nitra. Pajšl. Pajšl se povoluje.

Na udusané hlíně podlahy přístřešku stanice v Hloubětíně, mezi psími a lidskými fekály, vajgly a zvratky leží pohozený křížek z celuloidu. Co chceš, pohoršený estéte? Domníváš se, že na Kalvárii to vypadalo jinak? Zvedám ho a uschovávám. Co je však horší, že jsem ho zase ztratil, že ho nemohu najít.

Nemůžeš mně nikoho nahradit. Nikdo mně nemůže nikoho nahradit. Nikdo nemůže nikoho nahradit.

Co dělám v poezii, dělá Jedlička ve filosofii, v teorii. Jednou jsem mu řekl: nedovedu si představit, jak se vůbec může napsat takový Ornament. Odpověděl: a já si zas nedokážu představit, jak se napíše Thanathea. Říkám: tvůj mozek je tomášovská encyklopedie řezaná Norbertem Wienerem. On na to: já si tě zas představuju jako panel obrovskýho velkoměsta, kde se to zezadu rozsvěcuje a označujou se křižovatky. Kdo si ale myslí, že si navzájem skládáme poklony, měl by nás jednou spolu vidět.

Ustavičně se oblizuje a odchlipuje, vyštipuje si uhry, odmašťuje si nos, mne si prsty u nohou, čichá k tomu, inu ouvej, to by tak hrálo,    {122}podívejme se, ale totoť, neobtěžuje se, můžu zůstat na noc? já bych tak dva tři dny nanejvýš – drbe se, hledá záchod, oho! paní, vono to nesplachuje – cheche, cože? pět mrtvejch? jak dopadla Sparta, nojó sešívanci, ale jděte, a všichni zdrávi? a co televizku, televizku, no tak paní, že byste si, šťourá se v zubech a uších, no já jen jednu, kartičky? tak jo, pro jednou, hrabe se rukou v prdeli, popotahuje si nohavici, přendává si ultimo, mladá paní – ale co by, to nechám na vás – ďábel. Ta dobrá kopa. Ten hodnej člověk.

Němá tvář! Noblesní, rozpačité, a snad právě proto přiléhavé označení pro onoho málo známého tvora, s kterým můžeme komunikovat všelijak – přilnutím, sklánlivou něhou, porozuměním, prasáckým vybíjením – všelijak – jenom ne tak, jak bychom si ukrutně přáli a snad i měli, totiž řečí. Řeč zvířat!, dar, který býval v nejskutečnější skutečnosti, v pohádkách, zjevován jen nejmladším synům, a k tomu čistého srdce, a tedy jediným možným následníkům trůnu.

Existence je eo ipso provinění, protože je proti původnímu klidu neklidem, proti nehybnému pohybem, proti ne ano, proti dokonalému minusu plus. Plus je svou podstatou agrese, explor, zvnitřku navenek, tudíž neklidné, tázavé, chybující, přitom nutně nedostatečné samo sebou i před samým sebou. Paradoxně touží po sebezničení jakožto jediné možnosti, jak nabýt původního klidu, jak splynout. Touží po zrušení sebe sama – je to jediná cesta, jak se vrátit do ticha. Existence nemůže netoužit po neexistenci, naopak neexistence nemůže toužiti po existenci, neboť její emergentou nastávají nekonečné obtíže.

Existence rovná se agresivní průnik nedokonalé, insuficientní něcoty do bazální dokonalosti-nicoty. Existence je rušivý, proto provinilý element, svévolně zasunutý do němé, dokonale zkázněné, nečinné, nedějící se dokonalosti. Aby se existence mohla dít, odehrávat, musí být napájena časem. Čas je látka, již zraňující něcota bere, krade zraněnému prostoru. Čas rovná se zranění nicoty něcotou nadanou pohybem. Můžeme i říci, že dokonalost rovná se ani ne tak bezčasí jako mimočasí. Existencí, nadanou pohybočasem, rozrušuje a posunuje se dosud nerozrušený, v sobě pevně tkvějící základ k prahům neklidného ne-základu. Původně celistvé dezintegruje v odvozeně rozdrobené. Věc pak, „zrodivši se“, je tedy jednak ona sama, jednak vzápětí ne-ona-jiná-další. Deformuje se (prodlužuje, zkracuje, mnohotvárně mění, přibývá, ubývá,    {123}ne-i-na-bývá), takže, pohybujíc se v uplývaném, pod rukama prokluzujícím a mizejícím prostředí, mění se ze sebe samé v nesebe-nesamu, v deviaci a nakonec v přízrak.

6. června

Nenávist ještě zaměstnává, opovržení již ne. Nenávist rozrývá, opovržení zklidňuje. Nenávist nás potřísňuje, opovržení je hygienické. Nenávist nás činí novým zajatcem, jsouc důkazem pervertovaného spojenectví. Opovržení je však i odpojení, je jedinou skutečnou emancipací.

Červen

Podivínství, nerudnost a sveřepost – antitoxiny v době, kdy vše se proměňuje v bláto.

Červen

Druživot, příprdelkovitost. Čecháček. Kmotr a brach. Dáme si jednu ránu krátkou, co řikáš, brácho? Veselí temnotné, poťouchlost, škodolibost, drobné, neškodné intrikánství. Pořáde na schodech. Každého oslovuje. Vsouvá nohy mezi dveře: libo vysavač Linka, milostivá? Nečistý, drbe se, vyštipuje si uhry. Obhlíží se v zrcadle, dělá na sebe grimasy. Koumes a přemyšlovatel. Hlavně na vlastní pěst. Ihned od ženské odkouká, jak plésti svetr. Načež předvádí a zvedá s chechtem nohy. Soudruh Vykuk. Na rovinu. To je pravdou. Neúnavný, neumořitelný. Chraptí, neustále lehce zahleněn. Nikdy doma. Nezastižitelný, průstřelný, nelze ho urazit. Jeho představený, ďábel, ten se však nikdy neuprdne v přítomnosti dámy, a když mu čert nalévá třetí sklenici, ohradí se: táhni! Dovol, v mém postavení?

14. června

Co mne zajímá, není pohled, ale náhled, ne nadhled, ale přespohled. Co mne přitahuje, není člověk v životě, ale za životem, jakožto do krajnosti nezávislý, vyzrálý plod utrpení, cisterna naplněná olejem empirie. Člověk tedy, který nikoli ze středu (natožpak z obvodu), ale už v jinorozměru nezaujatě posuzuje rozměr a pohyb podřízený. Načež se odvrací…

24. června

Jakmile začneme myslet na toho druhého ve smyslu účinné lásky, tj. nezištnosti, ihned, vzápětí se dostavuje úleva, břímě je snímáno. Je to prostý přesun sil. Po tváři se rozlije úsměv, dýchá se lépe, zázrakem mizí onen strašný, přitom neurčitý tlak, jemuž jsme nepřetržitě vystaveni, zabýváme-li se jen sami sebou. Zabývat se jen sebou – bezcílně přenášet milióny tun, neodpočineme si, ani když spíme.

25. června

{124}Farmaceut Neškudla z Králík, trpěli jsme spolu v Bílé Vodě. Katolík, a to neochvějný, vzorný otec rodiny, alkoholik. Jedinečná nátura. Ze všeho si dělal srandu, nikoho nezarmoutil, nic nebral moc vážně. Rázoval po světnici čapími kroky, oblečen vždy až ctnostně, vypadal jako na chůdách nebo egyptský posvátný pták. Požitek pozorovat ze strany jeho hieratizovanou ranní toaletu, to se strojil jako pták. Rozšafník. Palby sarkastického humoru. Neustále sháněl protézu. Tento člověk nebyl schopen ublížit ani kuřeti a disponoval přímým vyzařováním. Byl nezbytný bližním. V Králíkách pil tak, že z jedné hospody na náměstí, kde udělal tři piva, přešel náměstí do hospody druhé, kde opět tři piva, až jich bylo třicet. Líčil mně, jak probíhala inventura v jeho lékárně gestapem v roce 1943. Především všechny opil. Pak práskal zásuvkami a hlásil: kontrola v pořádku, zásuvky prázdné! Rovněž za války vešla do lékárny bába a chtěla za korunu čertovo lejno. Neškudla: bábo, vy jste se zbláznila! Je válka! Dneska se na vás i čert vysere! Umřel 18. června 1968.

26. června

Kdo našel nezviklatelný, pevný bod, tomu je vše ostatní buď lhostejné, nebo bylo zařazeno do jednou provždy stanovených parametrů. Protože žádný nezviklatelný bod objektivně neexistuje, je to subjektivní úkon. Pevný, ba nezviklatelný bod nemusí zaručit lepší osud, ale závratně usnadní psychiku. Není to však kalkul? Někdo prostě už nemůže dál, duševní trýzně ho vyčerpaly, nasugeruje si a namontuje do mozku nezviklatelné stanovisko. Představte si: zavést si obchod s nezviklatelným stanoviskem. Žádná reklama, neboť by se to bleskem rozneslo. Zákazníci by se jen hrnuli, o to nic, ale bylo by krutě zábavné registrovat, koho všeho bychom se mezi svou klientelou dočkali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Teorie spolehlivosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.