Jan Hanč

Události

|

Jan Hanč

Události

© Jan Hanč – dědicové, 1995

Preface © Jan Lopatka – dědicové, 1995

Epilogue © Zdeněk Urbánek, 1995

Commentary © Michael Špirit, 1995

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-619-1 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v květnu 2012 jako elektronická verze 1.1 knižního vydání z roku 1995, 63. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž). Původní číslování stran je uvedeno vedle textu vpravo {ve složených závorkách}; při orientaci podle něho je možné využít textové vyhledávání.

OBSAH

Jan Lopatka:   Jan Hanč   -   {7}

U d á l o s t i   -   {11}

U d á l o s t i   II   -   {43}

S e š i t y   s   p o e s i í

I     -   -   -   -   -   -   -   -   -   -   {81}

II     -   -   -   -   -   -   -   -   -   -   {113}

D e s k y   s   p r ó z o u   -   {125}

S e š i t y

Sešit číslo jedna   -   {181}

Sešit číslo dvě   -   {194}

Sešit číslo tři   -   {200}

Sešit číslo čtyři    -   {226}

Sešit číslo pět   -   {248}

Druhá strana sešitu číslo pět   {272}

Sešit číslo šest   -   {276}

Sešit číslo sedm   -   {285}

Sešit číslo osm   -   {295}

Sešit číslo devět   -   {313}

Sešit číslo deset   -   {327}

Sešit číslo jedenáct   -   {331}

Sešit číslo dvanáct   -   {334}

Sešit číslo třináct   -   {337}

Zdeněk Urbánek:   Poznámky o Janu Hančovi a „literatuře druhé možnosti“   -   {341}

Ediční poznámka   -   {354}

Jiří Kolář:   Běžec noci…

tiráž

{7}JAN HANČ  (30. 5. 1916—19. 7. 1963)

Literaturu nelze vyhubit. V katakombách se jí sice nejlépe nedaří, je to však nutný trénink vytrvalosti a houževnatosti. Ať to zní sebenesmyslněji, možná že to prospěje literatuře víc než dlouhá konjunktura. Přinejmenším od ní odpadnou všichni, kteří ji nenosí v hrudi jako jediný důvod své existence.

U díla takového druhu a takového osudu, jako je Hančovo, nabízí se jako málokde jinde sentimentální zamyšlení nad dílem outsidera, nad nešťastným námětem „zapomenutého básníka“ pro klidné nedělní fejetony. Hančův osud, to co se jeho bývalým druhům mohlo jevit nanejvýš jako pozoruhodné, leč zcela nepochopitelné podivínství, jako tvrdošíjnost ve věcech, na nichž ve vážném „moderním“ životě málo záleží, jeho důsledné setrvávání v privátnosti, jeho nemoc, úzké sepětí díla s nejosobnější historií, to už je příliš svůdným momentem pro sentimentální zvěcnění.

Všechny tyto zdánlivě outsiderské nevýhody mění se však ve výhodu tím, že se stávají předmětem spisovatelství, a tím, kromě jiného – jaksi mimochodem a v tichosti vytvářejí českou alternativu „literatury vně sujetu“ posledních let. Vnější okolnosti Hančova psaní posílily soustředění na podstatu tvorby jako na základní předmět záznamu ještě víc, než u tohoto druhu tvorby bývá běžné. Píše o svém spisovatelském osudu, vědom si směru, z kterého nesmí spustit zřetel („Ztroskotal-li Čapek na Dílu skladatele Foltýna, tedy proto, že chtěl zobrazit cizí, jinou ubohost nežli svou vlastní,“ napsal v jednom ze sešitů). Vrhá tím nové světlo na své literární okolí (přestože se ho vnějšně nezúčastňuje) i na způsob, jakým je nutno jeho dílo i toto okolí posuzovat, „měřit“. Předně je tu nutné    {8}oprostit se od posuzování podařenosti či nepodařenosti jednotlivých sekvencí. Naléhavost každého záznamu, byť se zdál sebenepatrnější, brání se takovému oddělenému posuzování, základní plán, „naléhavost a morálnost“, které jediné podle Hančovy formulace nemůže postrádat literární výtvor, osvětlují i nejmenší z částic. Ani výběr z takového díla se příliš nedaří, ač by se zdálo, že není nic snazšího; to je velice výmluvné a praktické pozorování. Každý výběr zrazuje, návaznost jednotlivých částí právě proto, že nahodile vzniklá, je velice subtilní a téměř nerekonstruovatelná. Musíme tu tedy opustit taková prismata, jako je „zdar“ či „nezdar“, umělecké mistrovství, hierarchie děl v rámci jedné autorské osobnosti apod., a všimnout si podrobněji kategorie vážnosti.

Kdo zná podrobněji deníkové knihy Jakuba Demla, uvědomí si celou řadu podobností nejen s deníkovými záznamy, ale i s dalšími knihami, především se Zapomenutým světlem. Podobnost je především v extrémnosti, v práci s kontrastem, v střídání žánrů, poloh, v poznání nedostatečnosti, nepravdivosti sujetových konstrukcí. Je v exaltaci, v zaujetí sebou, v upřímném přiznání nostalgie nad lidským údělem, v sebereflexi outsidera, který vytvořil dílo jako málo osobně utěšující, nicméně neopakovatelnou náhražku za soulad s okolím, za soulad, který je snad dán méně pronikavým a méně nekompromisním tuctovějším šťastlivcům, za soulad, jehož nedostatek je jedním z trvalých a nutkavě se vracejících motivů v Hančově díle.

Podobnost je dále v jedné z nejpodstatnějších známek moderní literatury, v tvárné polyfónnosti, střídání vysokého a nízkého, v překvapivých a přímo střihových přechodech mezi exaltovaně vysloveným závratným poznáním a náhlým „pádem“ do plebejského závěru i výraziva, v časté zjevné radosti z barvitého líčení i fabulace.

Nemusím snad připomínat, že jsou tu podstatné rozdíly. A to nejen v autorském typu a tradici, ale i ve    {9}zcela vnějších determinujících okolnostech, které pomáhají vyhranit nebo potlačit původní příznačné motivy. Bylo-li pro Jakuba Demla jedním ze stimulů tvorby to, že žil ve stálém nutkavém napětí s literárním okolím, že mu své knihy nepřímo i přímo adresoval, byla, jak není třeba dovozovat, pro Hanče situace zcela jiná. Nedělat nedůstojné nesmysly znamenalo nepublikovat, tak jasné a universální to snad bylo málokdy jindy. Typ napětí vůči literárnímu okolí se tak mění ve ztrátu styčných bodů vůbec. To však nevylučuje stálou reflexi tohoto stavu ani svéráznou persifláž výraziva i celkové literární kultury oficiálního písemnictví, kontinuita tu nabývá této zvláštní sublimované podoby. Je především jedním z podnětů základního uvědomění vlastních mezí i vlastního literárního významu. Kromě toho se – zvěcněna – stává velmi důležitým stylizačním prostředkem. Ať už jde o lapidární kritický komentář k soudobé produkci nebo využití výraziva literárních žánrů, které jsou v kursu, především hagiografických článků o hrdinech práce. I dobový slovník poslouží často jako svérázný podnět k dalšímu využití, takovému, o jakém se tvůrcům sloganů jistě ani nesnilo.

Závažná obdoba (příznačná nejen pro srovnání s Demlem, ale i s Vasilijem Rozanovem či Léonem Bloy) je konečně v často na první pohled zbytečně důkladném a těžkopádném popisu reálií při rozpomínání. Je to pedantská přesnost při rozpomínání na věci zdánlivě zcela nevýznamné a marginální. Její cíl je zcela jiný než regionální nebo autobiografický, jak by se zdálo čiře formálnímu pohledu. Jejím pravým původcem je snaha o přesnost pojmenování, nutný předpoklad konkrétnosti, přesnosti vidění. K němu patří vážnost každého momentu, sebenepatrnějšího detailu, neboť: kdo předem ví, který z nich bude klíčem k osvětlení, předpokladem k novému odhalení věcí? Tak se často první podnět, momentální nápad, změní pod tlakem chvíle v závažnou výpověď,    {10}charakteristiku lidského údělu. Odtud je pro tyto autory příznačná stálá ambivalence, stálá možnost sklonu, narůstání od konkrétního k symbolickému významu textu. Častá je tak u Hanče taková výstavba záznamu, kdy od bezprostředního podnětu k jeho vzniku – denní příhody, novinové zprávy apod. – přechází k přesnému vybavování vzpomínek a konkrétních souvislostí, které podnět vyvolal, a odtud k závažné formulaci některé z životních otázek.

Závažná je výzva Hančova díla ve věci denní zkušenosti s literární produkcí. Výmluvně ukazuje na irelevantnost tzv. literární úrovně, literární „laťky“, tzn. dovednosti, technické kultivace. Dá se stručně formulovat asi takto: Umět psát neznamená dát něco lépe nebo hůř dohromady, ale umět nesejít z cesty za každým profánním hlasem. Znamená to tedy především být schopen tuto cestu tušit. Znamená to, paradoxně vzato, neumět vlastně mnoho věcí, obávat se profánní dovednosti, vědět, že umím-li napsat zručnou variaci, je většinou dobré to raději ani nezkoušet.

JAN LOPATKA, březen 1970

{11}(ed)Události

{12}{13} JDU VEČER

Jdu večer jdu cizím městem

dlaně mám široce rozevřené

dýchám dech akátů

klaním se portálům cizích domů

soumrak jde se mnou cizím městem

nanáší na nebe zelený tón

oči tmavějí srdce se zastaví

za pultem v automatu

jdu večer jdu cizím městem

usedám v směnárně citů

abych pil proudící život

slyšel hrát šraml Weberovo Vyznání

soumrak jde se mnou cizím městem

klobouk a kravatu rovná si hrbáček

před zlatým zrcadlem automatu

a voják objímá široké děvče už v pase

jdu večer jdu cizím městem

hedvábné květy na bulvárech

sny nikdy nekončící

násobí cizotu zavřených dveří

KNEZ MIHAILOVA

Z prudkého světla bulváru

z bulváru přepychového jako koupelna milionáře

z přesycení které si žádá znova

a znova nahé milenky

spadl jsem přímo

z nároží kde končilo večerní korzo

z místa kde smlouvají cenu vyspání

do tmy ulice nesoucí totéž jméno

a kterou zde stačí ozářit jediná svíce

do ulice která je žena

napůl světice

a napůl prostitutka

{14} HLEDAČI NĚHY

I

Za soumraku rozsvítili lucerny v ulicích

a na nábřeží nadzdvihl kdosi větev padající k řece

„Ach prosím Tě nenuť mne, vždyť víš, že můžeme být jenom přátelé!“

Padala, bortila se stěna, celá stěna prosících

z vinárny ozýval se řev. Mami, mami, kup mi marcipán

na řece, opět na řece, která padla do soumraku

slyšet bylo náraz vesel

Někdo říkal: Měls ho srazit Lazara

Matka konejšila dítě: Kuš smrade nenažraná

v Národním hráli Hubičku. Drožka bloudila jako slepec ulicí

koleje vedly na periférii a zpět

Svítilna blikající špatným knotem

Hele Tonka vola, ten se eště modlí růženec!

Kdosi řval, jako by neměl opravdu co jíst:

Shlédněte poslední zázrak světový výstavy

a po železném mostě rachotil vlak Buffalo–Billa

Otíral jste štětce o kazajku

barva špinící uvnitř špinila i zevně

za vodou hrál flašinet kolotoči

pod mostním obloukem snil tulák o Jadranu

taky tam koupali psy

někdo vystřelil, nemaje cíl

Pamatujete ještě let osmdesátých

na osmou je vyprodáno, neumíte číst?

Copak je svatého Jana, že čekám na rachejtle

Kdo v této letní noci na křižovatce nebyl sám

kdo hladil prs milence třebaže víno jen pil

žil, kdo v této letní noci byl sám a čekal úsvit

nemaje k chůzi už sil, čekal se mnou na rachejtle

{15} I I

Hledači něhy. Na nábřežích a v parcích, kavárnách

především ve ztichlých pokojích

k starému obrázku, který Vám v mládí osudem visel nad postelí

hledáte protějšek, pohlazení

Jste nepraktičtí, ovšem

za modrých večerů zjara

lítáte na křídlech racků, vím, ach vím

a často si zajdete ze zoufalství na skleničku

doma se při lampě dáváte do vyšívání

ač Vašich vzorků svět nikdy nespatřil

a ráno se probouzíte vyčerpáni

nepraktičtí, ke všemu neschopní

hledači něhy, Vaše měkké ruce

chtějí dát pohlazení. Hladíte jimi

drsné tváře, hladíte jimi

zdi města oprýskané

nikdo Vám nerozumí

snad verše zemřelých básníků

– či nezemře básník, když napsal svůj verš?

mlčící mlčí jako Vy, zaprodanci

skrývají svou tvář jak druzí hřích a Vy svoji něhu

žijete dlouhé dny, protože osamělí

bez ženy, bez dětí, bez rodičů

žijete pro krátké vteřiny karnevalů

ve svých nudně záhadných srdcích

hledači něhy, každý den zaopatření

píši s Vámi rok…

I I I

Beznaděj chladných jarních večerů, tolik slibujících

jak neznámá žena na periférii měst

by mne netísnila jako tísní Vás

a jako Vámi mlátí o domovní práh

dlouhé procházky procházky bez konce periférií měst

za podvečerů svátečních dnů

drtící srdce melancholické zoufalství opuštěného plotu

{16}nakresleného siluetou v dálce by mne nedrtily

zamyšlená pole pole za domem definitivně už posledním

která dlouho po soumraku jeví se Vám

jako vykopaná hrouda rodinného hrobu

čekající nedočkavě Vaši návštěvu by mne nelekala

ta Vaše proč ty Vaše věčné melodie v moll neslyšel bych

smál bych se jako bosé dítě

jen kdybych nevěděl že nutno i dnes usnout

a že po jediném snu

příliš krásném kdoví či děsném snad

neotevru oči jeden z Vás

UDÁLOSTI

Jako vichřice v nejkrásnější dny

letěly přese mne události

zatím co ke kmenu jsem se zděšeně tiskl

poněvadž hrdinnosti ve mně není

když bratři v rozhalených košilích

s pažema roztaženýma na poli v bouři stáli

a říkali jim: Silní chlapci!

S oním ohněm v očích

který věnujeme mužům kteří smrtí pohrdají

a kteří jmenují se také Muži událostí

já vždycky byl jen kámen v prachu cesty

který nikdo nepozdvihne

kterým nemetají který přehlížejí

a přece jsem byl také účastníkem událostí

jako divák se kterým se nepočítá

šel jsem minutami svých let

neočekáván nemilován ani nenáviděn

asi nedopatřením ve století událostí

inkognito žijící

nikoliv

neodevzdal jsem svůj hlas mužům událostí

{17} 9 DOPOLEDNE

V devět dopoledne leží ještě salát na ošatkách

a východ slunce zřít je dosud teple

ve zracích dobře vyspaných žen

Sladká rána v ulicích velikých měst!

V devět dopoledne leží ještě salát na ošatkách

v devět ještě nepadá únava a tíha

v devět se ještě žertuje a pekař píská

ba, v devět ráno se na smrt nemyslívá

V devět dopoledne leží ještě salát na ošatkách

býváme dětmi hrajícími si na písku

paletou čistých barev a hudbou jasných tónů

šťastnými mravenci v ulicích velkých měst

V devět dopoledne leží ještě salát na ošatkách

v těch devět zázračných! Po padání zas znovuzrození

se stoupajícím sluncem. Po chvíli překročí

reklamu Chlorodontu na zdi protějšího domu

k naplnění

OKOLO APOLINÁŘE

Když je člověk už opravdu na dně

stoupá strmou Kateřinskou k svatému Apolináři

tak jako v něm i v přírodě nastalo tání

potůčky kalného pláče

stékají hojně po hrubém dláždění

na které dupe

ozvěna vlastních kroků jíž naslouchá

nahražuje mu všechno co nemá

i domov i milenku i radost i práci

na zbořené zdi kolem kostela

hubené ženě v šedivém plášti

{18}znehybnělé v kamenném zármutku před mnoha sty léty

sleduje roztrhané uličníky

nakonec usedne se sirotky a tichými blázny

s kopce na Albertově hledí zamyšlen v nuselské údolí

nad nímž se veřejně milují na nebeském loži

městský kouř se vzdušnou mlhou jara

OSMILETÉ MYŠLÉNKY

Neplač

objímáme se

železné pavlače a potom ty zasklené

to není maličkost

tatínek zpívá nahlas uprostřed noci

jmenuji se Václav řekl mi: Frantíku

budeš taxíkářem! Smráká se

Vyšehradské nádraží opustil vlak

dole rozsvítili nájemník hraje

domovník promluvil o točitých schodech

slečna Ganswohlová o krucifixu

a papírových růžích. Smaží se ryby

od Tří králů přišel pan Rudolf pro harmoniku

v kinu Na Slovanech Lon Chaney

měsíc byl v úplňku

rychlík projel

židle na křivém dvorku blikajícímu světlu šeptem

spi! Květovaný slunečník

ČTYŘICET TŘI

Už samotný konec noci

okamžik před tím

než lidé vstávají k vlaku

do kalného podzimního svítání

mne si oči vysoký viadukt na Žižkově

{19}na Poděbradské smutně se leskne dlažba

kouřem a sazemi olízané domy

opouštím železné pavlače

strakaté peřiny v oknech

je neděle

nikdy jsem nejezdil na výlet

s dvěma pány od gestapa po boku

neúčastně hledícími

v necitelnou tvář nadcházejícího dne

Bestimmungsort: Berlin

těžko být člověkem 1943

OPERA

Mrzutý den odešel bez pozdravu

nad městem začíná hra světelných celofánů

Dnes večer André Burdino

Pobledlý šestnáctiletý Don José

svírá kovové zábradlí chudoby galerie

ponořen v ztemnělou nádheru operní tůně

kde v smaragdovém víru cikánského tance

z přeludů rodí se Carmen

Prvá opona zármutku touhy

a v pasáži se svitem říjnové noci

bije skleněné srdce baru Carioca

CONTINENTAL

Na sametech modrých fauteuilů

v soumraku prosincových ložnic

mizí arzenál drobných kloboučků

kolena v hedvábných punčochách

{20}a labutí křídla čeká smrt

v ještě a ještě více složitém ano

na prachových poduškách

VERŠ RICHARDA WEINERA

V lhostejném žití, mezi lhostejnými lidmi připadám si člověkem, který je odsouzen k zalknutí. Zalknu se však sám sebou – a to už je vůbec nepochopitelný pocit pro každého, kdo navykl odevzdané rezignaci s radostmi bezbolestnými. Naše přátelství, ta Sahara touhy s gejzíry zoufalé radosti! Utrpení často zatemňuje můj rozum. Sváteční šat důstojnosti nehodí se však pro ty, kdož poznali bezcennost frašky, poznamenáni rozžhaveným železem tragédie, tragédie nikoliv chvilkové a efektně vzrušující s brzkým zapomenutím, ale dlouhé, trvalé a agonijní. Očekávám každým momentem bytí, očekáváním bez radosti, poněvadž netěší se už napít ten, kdo umírá žízní. Kterak, kterak by mohl člověk pochopit? Přehodili kdesi výhybku na cestu, kterou se lidé neubírají. Je možno věřit zármutku po hlasu nostalgického kolovrátku, který rozumná socializace a třídní spravedlnost konečně vyhnala z městských dvorků, oněch příšerných, dlouho doznívajících prostorů umírání, ohraničených nespočetnými okny kuchyní, záchodů a světlíků?

Táhnout se všedními dny s představami chvil zcela výjimečných jest vzpourou, obdobnou neřestné touze vězně, aby spatřil víc než špinavé světlo cely, kterou zasluhuje. Tyto chvíle jsou zbytečností a jejich tragika spočívá v tom, že si člověk uvědomuje blížící smrt bez možnosti uvolnění pout, kterými byl jat. Nesmiřitelní jsou nesnesitelní a smířliví bezbřežně nudní; jaká to úžasná vyhlídka pro lidskou duši!

{21}SVÍTÁNÍV HOLEŠOVICÍCH

Vteřina za svítání – metr za metrem ztrácí svoji délku

ptal jsem se ranních mlh

sebevrahovy myšlénky

antén na rovných střechách holešovických činžáků

prostého dechu rána, špinavých červánků:

Bude krásný smutný den

vše padá do svítajícího prostoru

zatímco světla dál bolestně přibývá

Mé procitající srdce je čekárna

zastávky v Černožlabech nad Vetovlí

se zčernalou erární zdí

a zežloutlým plakátem jízdního řádu

kolem jejíchž oken písklavě krouží

neviditelní zděšení ptáci

Říkáš vždy: Život se žije, můj drahý, nesní

a odcházíš ode mne na zkoušku Uličky odvahy

nebo do parních lázní. Nechápu nutností

věčně odcházíš, věčně zůstávám

a hledím do svítání, jež nikdy nepřestává

O PÁTÉ V NÁDRAŽNÍ TŘÍDĚ

Pro potácejícího se chodce

pro rekonvalescenta

i pro dívku poprvé osamělou

nevýslovným půvabem prostoupena je

Nádražní třída na Smíchově

s nezaměstnaným kinem Na Knížecí

a se sluncem

válejícím se po černých pyramidách uhelných skladišť

v zářijovém pozdním odpoledni

kdy ze zlozvyku zármutku

vynoří se půvab koňského uzenářství vedle pivovaru

které má vyprodáno

které míjí žena s úsměvem a vybledlými dásněmi

{22}na niž se hledí u vytržení

a z věčného nepochopení cynismu života

jako na kolísající srdce

vězněné Ledinými stehny

jež uspávají život v zatuchlých ulicích

vedoucích k Vltavě

smutných až k smíchu

plných zbytečných rekvizit utkvělých přání

pro které není v skutečném životě místa

přivolávajících však neustále na rty otázku

co s časem

který se vleče

v němž dny a měsíce ztratily svého významu

pro opuštěné tři chodce

zavěšené do rámě melancholie

KARLÍN

Poprašek sazí na okenní římse. Chrápe. A pak jde počítat. Kterak, kterak může, máma? Mejt nádobí. Propast čtyř pater. Bžunk. Slepé rameno Vltavy. Kalná nahnědlá voda s modrým proudem továrních splašků. Sousedka posunovacího nádraží. Karlín. Manina. Hospoda u města Hamburku. Žitné kafe. Profesor Klemr. Chladná učitelská bestie. Dostat se Ti na kobylku. Jestlipak se učíš, flákači? Máma na Tebe dře, holomku. Béře to vážně. Brabec mete saze římsy. Cizota. Černá roura plechového sporáku, vražená do břicha vysokých kamen. Zelené kachlíky se sněženkami. Dvacet linoleových vzorků. Svatyně. Bouchl dveřmi. 1 hodina 45 minut. Vždycky přesně. Umře na vteřinu. Ráno sklenici vlažné vody, vstane v 7.05. Deset minut na záchodě. Bude z tebe hovno. Máma je vinna. Pondělí, středa, pátek, úterý, čtvrtek, sobota. Pořád. Neděle, to je kapitola pro sebe.

Domovnice má tři syny a okna do chodby. Karlínské krysy. Karlínské galeje. Karlínští mloci. Břehy močálu,    {23}prolezlého vlaky. Svírá to oči ze všech stran. Milenci na hromadě mouru. Políbení vlhké tmy viaduktu. Angina pectoris z hudby posunovaných železničních vozů. Sípot páry. Ve dne, v noci, na přelomech. Zčernalé dásně. Nebýt plakátů, nebylo by jara. Dře se. Lépe je pojít nežli se zlobit, že žiju. Přemlouvá nenasytnou zeď, aby jí změkly oči. Aby slunce. Aby se vydechlo. Na Poříčí je to už lepší. Obchody, jejichž výklady nejsou hysterií. Světla, která nesvítí jen černé obludě, která přijíždí ve 20.03 od Podmokel. Jako když si hrají děti. To se to jde. Luxus pro oči. Namokla dlažba. Taneční parket. Vegetárka. Lázně, sportovní potřeby s nápisem: Přijeďte do Arosy! Hedvábné punčochy a zelená vejčitá mýdla, vonící skrze sklo. Kupy čokoládových bonbónů. Kufry z tuleně. Pás s niklovou přezkou.

Obchod s gramofony. Nikdo pod regály. Omšelé podobizny slavných pěvců. Salónní gramofon prodavače: E lucevan le stelle. Zelený frak Cavaradossiho. V přítmí úsměšek Šaljapinův. Hluk míjející devatenáctky: začátek ouvertury. V pasáži tají sněhové stopy s červeným chrchlem holičovy reklamy. Vyšla žena. Nohy, kvůli kterým padla Trója. Stehna z alabastru. Je to strašné, chlípnost. Hřeje to jako bačkory s beránkem. K čemu pružné pilníčky na manikýru? Souloží se skutečně jenom zepředu? Bludiště knihkupectví. Do konce světa škoda vzít pero do ruky. Tlak v měchýři. Do dvaceti kubíků to není nebezpečné. Paralytikové nosí trubičku s bandaskou. Niagara chcanek. Možno elegantně, s kachlíky a reprodukovanou hudbou, nebo za zvlhlou železobetonovou zdí. Naftalinová cukrátka. Mojoucta. 823 třicetihaléřů denně. Za rok 360 x 823 třicetihaléřů: „Přijmeme jemnou dámu k diskrétní obsluze.“ Zn. „Životní existence“ 3 007 adm. t. l.

{24} SOBOTNÍ VEČER

Venku mrazivá noc – je to už za Prahou

zebe zde více a také se více mlčí

na protějším kopci v perleťové modři měsíčné noci

zdvihá se nesčetnými světly operačních sálů

pavilon městské nemocnice

od mostu přijíždí tramvaj

připomíná prázdným ulicím vilové čtvrti

že dosud se žije

osamělost třeští zvířecí touhou

pomíjí dlouze bolestný záchvat

rezignace vystřídá škrcení

na terasách nemocničního pavilonu

námořník v černém cylindru

signalizuje na Petřín

duše drcené rozumem láskou

citem a koloběhem krve

nepovstanou Roderiku ani dnes

rozvalen v dřevěné lenošce

cylindr posunut do týla

zapaluje si obrovský doutník

ruka se nezachvěje

baví se vyfukováním chladně dusivého kouře

do polepených oken lidského očistce

kde v bezejmenných ulicích

chladnoucí lidé tisknou k sobě teplá břicha

v zoufalé snaze uniknout prostoru času a vidinám

DOPIS

Popřít život a vysvětlovat, co vím, co víš. Ty věříš, to znamená: Jakobín, kdysi, jak jsou zdvořilí… často jsi nepřicházela, byla jsi samá premiéra, a přesto v půl osmé, však víš, další a další repríza. Mně píšeš a já čtu: Lazebník, který se bude věčně vyprodávat, tištěn jedenkrát v nemnoha exemplářích. Sbírám poslední    {25}síly a jsem příliš unaven, abych vysvětloval. Nemám smyslu pro výšky, protože trpím závratěmi. Můj každý pohled lomí se za roh a představuje mi současně vše z nezakrytého bloku. Nemám síly radovat se. To není rvát se. Bylo jich mnoho. Má snaha uvadne, struna nezná odolnosti dřeva. Mně možno nejvýše naslouchat, hraji-li. Terasy, nikdy jsem nevinil ty měsíce.

NE

Dnes ne a zítra opět ne

nebylo není mé

usmíření zacelení vydechnutí

nebylo nebude ne

dnes ne a zítra opět ne

SVÁTEK

Včera dřevěné klády

dnes hledíme na oltáře

o včerejším klekání

nebylo zde živé duše

teď ožil sešlý samet

Máš opálené nohy

svoje vzácná gesta

život vlnící smích

Hledíme na faráře

tlustého v směšné čapce

na sádrový symbol panny

a myslím na Tebe

Slavíme Boží Tělo

{26} ŠKOLNÍ MILENCI

V posledním vlídném odpoledni

nesledován opouštím vyrudlé hranice Podbaby města

míjím aleje vysokých topolů s dosud svěžími listy

jdu po břehu klidně plynoucí řeky

a potkávám ostýchavé školní milence

kterým slov netřeba jako mně

jen trochu zármutku na sklonku takového dne

kdy mezi vesnicemi

na dosah i na obzoru leží nekonečná představa štěstí

Při dlouhém pouťovém stmívání

měnícím nepozorovatelně den v tesknou melodii

není místa pro přemlouvání

Vědomí dočasnosti modré podzimní něhy

ve které mizí osamělý dům nad řekou

dominující po celý den krajině zářivou žlutí

přenáší radostně bijící srdce do čtyř stěn

s dveřmi na klíč a otevřenými okny

za nimiž večer chvěje se tisíci vzdálenými světly měst

jako jiskřící oči školních milenců

opojené poprvé hazardním projevem citu

MRÁZ

Duše mi šeptá divná slova:

To je přirozené

kdo nevesluje nesmí jet

mluvit žít rušit zábavu

šťastně žijících nádherných těl

Zmatena strachem chvatně odcházíš

můj nejdražší člověče můj

{27}Tebe nemám člověka nemám

milovat! Do trhavého spánku

zasiju sto obludných veršů

až procitnu opět uvidím

hladová káňata špinavý sníh

DVA

Ulice je zcela tichá

vzadu, vzadu svítí náměstí

zde lékárna spí

tam ve ztichlém voze dříme taxíkář

a to je noc

a to je jedenáctá

v jejímž tichu uléhají dva

vždy dva a dva a dva

na veřej vrat dva se tisknou

duši, tělo tiší dva

člověk vyje: dva a dva!

lidská slova nevypoví

co je pro jednoho pojem dva

EPIŠTOLA NIKOMU

Dlouhé epištoly. Komu?

Těm, kteří zcela zahrabáni do svých bědných strastí

tonou v neustálém strachu

že se jim ucpe vodovod

spadne střecha z chajdy

či dojde sádlo v hrnci?

Nebo těm, jejichž život – samý skok a rej

skáče přes balvany

padá se smíchem do hlubin

a hlavně: neustále kvapí pryč a pryč

{28}Psát krejcarovou symfonii

pro niž nikdy nebude posluchačů?

Psát historii jezerního dna

kde slizká mechovina zoufalou něhou živoucí rostliny

objímá kámen – kus hrozné utržené skály?

Popisovat úděsnou skutečnost podivného prostoru

jehož jsoucnost je mimo nás ilusorní?

Psát o životě mloků, krabů, o žravosti ryb

o hudbě ropuch a o koncertech rozezleného větru

zpívajícího hlubinám melodie děsu?

Duše vně obdivují se jen kulisám a fantaziím

K naší skutečnosti

ve které bytí hnije touhou a touha bytím

říkají:

Ale jděte, něco takového! Jak se obléknete na jaro?

SOBA BROJ 208

Zvuk zdviže. Vzpomínka na holičský salon. Mlácení do dveří. Někdo jde dupavě po schodech. Výtah je v pohybu. Venku opět drožka se směšným klaksonem ze staré Fordky. Auta – ticho – auto – auta – ticho, tramvaj – holičský salon. Zítra v deset. Ne, zítra v poledne. Osmnáctiletá Jovanka. Vdávala se v patnácti, rok rozvedená a vypadá jako panna, nádherně zkažená panna. V černých očích má něhu, zármutek, veselost a vilnost. Směje se a dlouze dívá se do očí. Nákladní auto. Blechy. Fleky. Panna. Rozvedená panna. Horká beogradská noc. Vrzající kola drožky. Na věšáku směšně visí šaty. Lampička na nočním stolku. – Zdviž pracuje. – Dnes jsem poznal dvacet obchodních lidí. Každý se žene za výdělkem. Mozek napínaný pro hovno.    {29}Auto projelo. Bože, kdy opět tramvaj? Děsím se jako hypochondr. Dnes jsme se nesešli. Spala s jiným. Možná, že nespala, šla domů jak říkala, ale přece jen asi. Vdávala se v patnácti. Muži se na ni lepí jako na mucholapku. Ještě několik let. Je mi jí líto. Projelo auto. Fiakr. – Je horká noc. Na Kalemegdanu kvete šeřík. Obrovská Mestrovičova múza, nakročená jednou nohou vpřed – motocykl projel – pokleká na druhou, nastavuje nádherná bronzová prsa. Zahvalnost Francuskoj 1918. Co dělá maminka? Spí. Mám starosti. Strach. Hypochondr. Spala s jiným. Fleky na zdi. Živé ticho noci. Hotel Kasina. Blecha na pravém stehně. Když jsem ji políbil na krk, měl jsem dojem, že poprvé líbám. Zelený čtvrtek. 0.17. Soba broj 208.

OSMATŘICÁTÝM

Snad příliš důvěřiví

překvapení

havrany a čerstvou krví

posedlostí rváčů lidských bytí

my

Číňané klanějící

na chvíli rozum zrádce zapíráme

než vydechnem

Otec syna když zapře

nikdo nevypoví – ani dnes

co dít se bude v srdci tetelivém

Milovanými vydané zrazené děti

nesuďte svou slávou

udatní bohatýři šťastného dne

{30}ZÁVRAŤČERVENÉBLUDIČKYNAD PETŘÍNEM

Tak se to pořád tenčí, vyhlídky na život s oubytěma. Včera nemůžeš samou radostí usnout – dnes Tě nudí. Než se Ti v hlavě vylíhne dopis, tři vlasy zešediví – a než jej odešleš… přátelé se s Tebou nepobaví: hledíš na ně v ustrnutí – to jste VY? Vy bedny s povidlama? Znají TĚ, jen když Tě potřebují, když je jim ouzko nebo když se nudí. Říkám neustále slečně Schulzové: Řekněte, že pan Bernard není doma! Co se tak blbě díváš? To s Mílou, to je radost si někam vyjít, ženský z něho nespustí ty svoje nestydatý voči a anglický sako, vono Ti mu tolik sluší, že ho nikdy do svý smrti nevopustím!

V tramvaji nad zkroucenou tváří s opičími rysy, které nezkrášlí ani spravedlivé volby, četl jsem manifest: Lidé, Vy notoricky bezstarostní lidé, což jste dodnes nepřihlédli k posledním cenám rakví? V modravé břečce večera vyšlehly černé plameny svatovítské katedrály. To listy větřily číši. Jean Gabin – ten co se konečně oženil s Marlenou Dietrich, zabíjel právě při čtyřsté dvacáté třetí repríze „Den začíná“ znovu svůdce svého děvčete – senilního artistu s cvičenými pejsky.

Při zelené invazi jara na sklonku všedního dne nikdo nedbal smutku opuštěných hledišť letenských stadiónů. Poloprázdný vídeňský rychlík na třetím perónu očekával znamení k odjezdu a entuziastův hlas sípal toho času: Nemám odvahy čekati každého dne do třetí po půlnoci, a proto už nerozmnožím řídké řady svých nemocných veršů! V levé ucho šeptaly mu pyšné milenky: Opustivše předpokoj ringového rozhodčího, při odchodu, nesmíte se již pouštět do rozhovorů. František, vrchní, vytáhl roletu a rozsvítil modrá písmena: Extrém. Za otlučenou tabulí s nápisem Kvalitní vína se rozehrál klavír.

{31} VY

Vy jste už zapomněli

že nikoliv my – ale celý svět

mlčky žvýkal svůj sandwich

naši krev když ssál německý tchoř

Vy jste už zapomněli

že i ti – kteří dobře nás vedli

směrných v tom labyrintu zrad

pro nás neměli slov

Vy jste už zapomněli

že tma byla a mrtvé ticho

přízrak minule schválené poroby

nám nad hlavou visel sta let

Vy jste už zapomněli

že národ neumřel strachem

ale zradou – nejdražších přátel zradou

zrazení neříkejte že bylo Vám jasno

Vy – kteří jste zapomněli

ZAMLČENÉ CHVÍLE

Rozepsané dopisy, zkamenělé tóny v telefonických rozhovorech, vlastní dům bývá vyhnanstvím. Sta lidí očekává. Srdce četbou nezískává a city mlčky se rodí, rodnou řečí se nedomluvíš, zrcátka na obvodu měst chvějí se a třpytí. Když vypadne z řady, která jde, řada se nezastaví. Každou chvíli někdo padne a z tisíců oken nad dvojtunelem křičí papouščí hlas: Zvedni, zvedni! Dvě neviditelné děvky chechtají se za okny otevíranými ven. Kdo stará se o důvody? Letní svátky. Už se nejezdí z města, příroda tísní víc než opuštěný maják. Za zaprášeným oknem stárne láhev sektu, zelená    {32}sklínka a slámka. Ve víně je štěstí! Prý nespí jen neřádi. Rozumní lidé ovládli svět. Svět těch, kteří nevypadli z řady. Hráze postavili: Lidský smích a strach. Srdce zbabělců i srdce hrdinů jsou stejně zimomřivá. V zarmoucených odpolednech stařena vodí po Vyšehradě žlutou dceru na procházku věčně stejnou. Muž ženě, žena muži cosi marně vypravuje. Hedvábné blůzy! Žije se zoufale, líbá i zapomíná.

NEDĚLE AVE

Po projetí posledního vlaku s výletníky

pražce potmě tiše říkají neděli Ave

předměstská světla sklánějí nad řekou slepičí tváře

a z Modřan to páchne už namočeným prádlem

dřinou jež započne před úsvitem

strachem z modrého pondělku

a marným očekáváním chvějí se hlasy nevyslyšených

život uniká prázdné refýži pětky na konečné

když bláznivá znavenost přitáhla k městu

a chanson triste nedělní půlnoci je již nedaleko

PROČ SE VÁŽE KVÍTÍ

Úchylnost jest obtížnější výsadou nežli královské právo. Nemluvím o zásluhách. Dvě gesta nenalezneš stejná a na Tobě záleží, chceš-li nad tím truchlit. Totiž na Tobě vůbec nezáleží, pohleď do příbytků, v nichž ze zahradních slavností pozdě večer vracející se lidé vlají jako splihlé mokré plachty na šíleně ujíždějícím voze! Naslouchám už třicet let umíráčku, intrikánovi. Vina není v nás, nýbrž v těch, kteří se z neskromnosti neztotožňují s poesií. Poesie není    {33}literatura, onen hašiš pro bezzubé báby. My jsme Vy, Vy především a mnohem více nežli my. Nepochybuji o tom, že se domluvíme; přesto, že je život mnohamyslný. Něco se v nás odehrává, spatříme-li pavouka, i když to blíže nikdy nezkoumáme. Není proto pod důstojnost strojního inženýra, pocítí-li na prahu lkajícího podzimu bázeň ze zavřených žlutých vrat Pomocné školy. Sta jiných, jako když křikneš do Skalního města, tísní zas inkvizitorská nevzhlednost konzumů, nebo prázdná místnost s otevřenými okny, zahrada, dlouhý déšť, hřmění. Těžkomyslná noc, protože nemají koho obejmout, aniž mají co očekávat, kromě rána, které je ale zatím nejisté. V neznámých těžkých krocích odměřeně duní život a necitelná milenka, pro kterou nemohou usnout, vydechne nakonec svoje oddané Ano v jejich objetí.

LAURIN & KLEMENT

Ačkoliv, nebo protože. Nic mu to není platné. Až do těch míst se smutnými jmény. Volary, Vimperk. Modrava. V Kvildě zpívají naříkavě dvě horské pily, mdlá vůně sena a zvonce neviditelných krav připomínají člověku, že je malý a sám. Potom a potom. Poslední autobus třicátého září. Už nenavštěvuj. Dřevěné příbytky Němců. Pohraniční stráže. Schaug dasn Schwung kimst! nikdy nevyprchávající kouzlo hranic a malého obchodu se smíšeným zbožím s paní v modré zástěře a lesklými balíčky cikorky na konci léta, v srpnu.

Strnulý podvečer na náměstí v Sušici. Táž těžká a mdlá vůně sena. Venkovský taxík, opřený o kašnu. Čeká a odpočívá. Autodopravce, pan… odpočívá a čeká, aby přinutil vzdorné vnitřnosti Laurin & Klementu k jízdě na Javorník, nebo do Kašperských Hor. Nikdo, nikdo. Poslední letní hosté tohoto roku, řidnoucí každým dnem, vracejí se tiše z odpoledního výletu do    {34}města, do Sušice. Za nimi vstupuje noc. Chlad z vysoko ležících lesů. Strach.

V zestárlé bělobě hotelu Fialka, dávající ilusi mramoru dóžecího paláce v Lapacciu, odrážejí vyleštěná okna, zdobená bramboříky, modrostříbrné záblesky končícího dne. V přízemí poklizený restaurační sál s přikrytým kulečníkem voní ležákem a zeje prázdnotou. Před oknem s bílými písmeny snídaně obědy večeře, u jednoho z pěti zahradních stolků s vesele červenými ubrusy, na náměstí, nastavuje dívka vzrušující zlatové čelo k políbení. Prozaický život mlčí. Je to pravda? Ó nikoliv, to není. Tvoje pravda! Nikdo nesedí před hotelem Fialka, všechny stolky jsou prázdné, jen mosaz rukověti nočního zvonku k hotelu svítí, svítí. Odpočívá a čeká. Nastavuje zlatové čelo. Má pod stolem přehozeny nohy. Čím dále, léty, tím je vše nejasnější, nevzpomíná si: – jen, že na věži odbilo půl. Pro Boha, na jaké věži, půl čeho? což šílíš? – Víš, u Kašperských hor. – A vůbec, nelíbí se mi to. Říkal jsi na Knížecích pláních! – Nezlob se, myslel jsem právě na všechna místa se smutnými jmény! – Nyní opět muž, muž jménem Egon, v sportovní košili s opáleným hrdlem, černě se lesknoucími vlasy, obutý do bílých sandálů. Stmívá se bez rozpaků. Laurin & Klement.

Nemohou říci nic o vzhledu pokoje, do něhož vstoupí, až opustí stůl s vesele červeným ubrusem; žádný z nich neuvědomí si předmětů v tomto pokoji v prvém patře, jehož okno vede opět na strnulé náměstí, kde opřen o kašnu odpočívá venkovský taxík klasických vnitřností Laurin & Klement, očekávající cestu na Javorník, nebo do Kašperských hor. Ani vzorku maloměstské malby, ani vybílených povlaků, ani jezevčích nohou tmavé postele, ani světla, ani tmy, ani pološera, které budou naplňovat místnost, když na věži krátce odbije půl a zvuk zvonu, jako bys ihned po zaznění přiložil dlaň na rozezvučelý kov, ztichne v mlčenlivosti lesů, obléhajících město.

{35}Sedmnáct dnů. V sobotu odjíždějí, tedy zítra. Pátek má tuto tvář, když za sebou zavrou dvéře: naposled! Nemyslím na tento večer. Myslím na všechny touhy Heleny, Egona. Děsí mne boje pro tuto ženu i exotická síla jeho jména. A opálené kotníky tohoto muže v bílých sandálech. Což na tom, že jsem je nikdy nespatřil, když myslel jsem na ně neustále. Odchází spolu, když mu nastavila zlatově čelo, do pokojů v prvém patře. Nic si nevymýšlejí. Všichni vstupují do pokojů v prvém patře. Egon. Helena. Nemyslí. Nevidí. Štěstí.

Svěží ráno následujícího dne: Stíny leží na opačné straně. Jaké stíny? Stíny vytvářející ilusi něčeho, co neexistovalo: Špinavého mramoru dóžecího paláce v Lapacciu. Dával jsem znamení ku klekání a přikládal ruku na zvon, do něhož uhodilo. – Hvízdání vlaku za lesem. Ptal jsem se: Jakého vlaku? – Dali se do smíchu. Nádraží s opuštěným peronem, brzo ráno, očekávalo se vzlykotem podzimní němotu. Poněvadž Egonem nic nepohnulo, Helena byla šťastna. Jako nikdy. Ačkoliv, nebo protože.

AKADEMICKÁ KAVÁRNA

Blázen

a zatoužil po jistotě právě v den

kdy městské krámy byly plny dušičkových věnců

lže

kdo nazval kloboučnické salony veselými

poprvé na kolena v chrámu

kde stropu nedohlédneš

kde na sloup v přítmí

byla přitisknuta sutina ženy

svazeček jak bez hlavy

{36}se kterým se už nepočítá

který však dosud dýchal

bohužel

a v pasáži za sklem

kde vařili kávu

Valentin bavil pokladní

parfumy jako by se nikdy nenudily

potřebují mnoho světla

ačkoliv v četných obchodech se světlem šetří

před zavřením

spíš vidno všude vraždy smolit

ten není nikdo

když napíše se na papíru

ale papír ocitne se v rukou sprostých rváčů

kulečníkové koule:

Šunka gin a ostatní ať jde mi k šípku

řád neřád lid lid lid

a koule opět udělala karambol

ta s tečkou posraná od masařky

kostýmy pláště podzimní

buďte s Bohem drazí

Dušičky

ODJEZD

Takto se tedy odjíždí! Se vzpomínkou a rychle si něco vymyslit. Nechat něco vyrůst ve vteřině, jako japonskou květinu ve sklence vody, něco co nevyrostlo po staletí. Zmizí ulice a zmizí domy: nedozírná pole, tu a tam barák krytý slámou, šindelí, cizí lidé, tváře,    {37}řeč, jídlo, pozdrav, úsměv, láska a také nenávist, cizí spánek. Bez smyslu a také bez jistoty, tomu se už říká boj o existenci! Živobytí! Jde o Tebe, skutečně záleží víc na pytlech nežli na lidech, na pocitech. Hra na smysl, jehož není: Jen si nekápnout omáčku na náprsenku, jen neříci nic nevhodného, jen se netřást pod studenou sprchou, jen ve finiši nepoklesnout, jen se usmívat jen, jen, jen a jen! Připrav se na odplutí. I když na něm nikomu nezáleží, siréna houká. Aby zachránila, nebo zabila? Pár zabije, což na tom, cestování jest tak romantické.

PRIMÁTORSKÉ OSMY

Na rohu Plavecké a Podskalské. Sušené vuřty pod větrníkem. A barvotisk Jiříka krále. Moderní ulice s bílými okny a světle šedou omítkou. Včera kravál před primátorkami. Trénovali. Prý Mělník, prý Blesk, prý Slavia. Co Roudnice a ČVK? – Zítra? Dnes. Jarní podvečer. Černý železniční most je celý modrý a nábřeží, ach nábřeží s nádhernými šňůrami světel v podvečer primátorských. Prapory slávy. Dětské sváteční šaty a skautské uniformy. Luděk, syn magistrátního rady, sedí v okně, mají pět pokojů, dívá se k Vyšehradu. Matka v květovaném županu přes cvikr a lorňon čte román ze Zpravodaje. Zvoní. Počkej. Otevřené dvéře: Ptačí profil čtoucí ženy, za ním v otevřeném okně znejasněla silueta Vyšehradu. Toho pišišvora mi sem nevoď! Nenávistní a zlí lidé, na jaře před primátorkami, proč? Otřese se a zapomene. Osm let. Vzpomene raději na čistě zelená vesla, na dvě lodi, peroucí se pod mostem před ostatními o prvenství. Hloupá bába. Pelikán!

Jitro. Vlhké, teplé, s barvou šedých homespunů. Devět dopoledne u Bezoušků. Sedí v naškrobených košilích, pijí ležák. Hostinský ve vestě, bez límečku, vyholen, učesán, s nakroucenými rezavými kníry. Vydrhnutá podlaha s velikými suky. V kuchyni za    {38}výčepem mihají se bílé lokty. Požehnej Pán Bůh, či Dej Bůh štěstí! Všechno v lesku. Říkám, Roudnice jim ujede aspoň o tři délky. Domovníci před vraty činžáků s vyleštěnou mosazí. Roštěná ovládla ticho nedělního odpoledne v Podskalské. Lidé jsou u Vltavy pod prapory a hledí nedočkavě do modrého oparu řeky v dálce. Na bíle natřených židličkách u cíle čestní hosté. Strážní loď. Megafon. Sestavy. Kormidelník. Pan Šebesta vytáhl hodinky na tlustém řetízku a stisknutím pérka otevřel plátek před staromódním ciferníkem: Jedenáct nula jedna. Tak už zabrali. Zamyšlení. Kocour se schoulil na židli u prázdného stolu v koutě. Očekávají. Už jedou! Bezouška: Vida! a štamgasti pod barvotiskem rozvážně vstanou. Aby nezmeškali. Vyjdou na nábřeží, odkud vane vzrušení a vlahý jarní vítr. Všechno se hrne k zábradlí. V dálce se mihají blankytně modrá vesla. Opírají se do vesel, metou koberec řeky. Ruměně červená, chromově žlutá, jasně zelená, oslnivě bílá. Kapela, seřazená do třech řad, blyští na slunci, které k poledni přece jen vyšlo, leskem svých mosazných trumpet.

SMÍCHOV

S uhelným prachem na ústech

nesmělí milenci přicházejí

tato místa ticha spí neustále

obyvatelům při večeři

v pokojích srdcí mrholí

mlčky se ozývají morbidní historie

událostmi zde nazývají

jen svatby pohřby penze

životem vadnutí suchých kytek

{39}na secesních rámech

nad střízlivou lhostejností peřin

ústupové cesty na Knížecí

jsou už zcela ošlapány

To už opět? sípá ráno

když vrací se a zvrací

BLÝSKÁNÍ KVĚTIN

Za stmívání každá vteřina chvěje se touhou pomíjejících minut a člověk bez viny bez zásluhy klesá postává baví se a umlouvá blýská se a poletuje touha mít sevřít přání pokračovat u vytržení nelze vlastnit vše svraskne oškliví a povadá květy rostou dál čím dále krásnější a touha nikdy nenaplněná vzrůstá vidinami chvějících vteřin pomíjejících minut když definitivní ticho půlnoci padá k ránu s ojedinělými výkřiky snů pozdních odsouzenců odpočinku a čas na samotných vrcholcích touhy bez viny a bez zásluhy pohrdá drkotající duší

NÁVRAT

Ticho noci

kdy jsem Tě doprovázel

kolem zmrzlé řeky

a hučícího jezu

z představení

na počest Markétčinu

kdy Tvoje tvář

bledá lednovým jíním

hleděla k protějšímu břehu

zatím co Tvá duše

nevnímajíc mých kroků

{40}snila

že bude uloupena

rozhodným gestem vládců

z chmurně spících domů

PLOVÁRNA

Na úpatí třeskného mostu

ubíhá nábřeží k podolské periferii

do kornoutu z novin balí špendlíky

hrdina světový války

pod sadem zabloudilců

a hradbami inkvizice

hřbitovem navoněnou katedrálou

z širokého kanálu vytéká bez přestání

nuselský Botič smutnější než Praha

pro pány dámský dětský a bez dna

zvaný špígl jehož zelená prkna

rozežhavilo odpoledne

vlekoucí se jako znavený přízrak

Císařská louka zežloutla mořem syrových těl

lezoucích po prašné cestě na trnitou pláž

pracovní den v továrně na polévkové kostky

olizuje nakyslým pachem tváře koupajících

ceník řve nad pokladnou

na plavčíka v kalhotech do půl lýtek

a revmatické kotníky

když otevrou se dvéře

a nazelenalá propast

vykřikne cizím smíchem stříkající vody

{41}celé odpoledne

lokomotivy s černými koláči na komínech

a maňásky s reklamou na dvoustranném veslu

Polévkové kostky Alo jen pro labužníky

mít tak volné odpoledne byl bych celej

osvěžit posera voda 28 vzduch 36

prohnilou mříží tmavězelená

na kluzké dno skáče po jedné noze

Teprve 3: Plzeňský rychlík

chuchelský parník zahoukal

na galejníka v kleku na modré lodi

roztřáslá brada vřeštila k smíchu

a den nechtěl zestárnout

MĚSÍČNÍ LÍSTEK

Děs z pohybujícího se vozu

ráno a večer

kolem těchtýž oken

při opakujících se myšlénkách

vnuká přání uniknout

trestu kapající vody

avšak pasažéři

stále dnešního dne

rezignovali už měnit šňůru

na které budou oběšeni

{42} VSTŘÍC ŠŤASTNÉ BUDOUCNOSTI

Až národy opět dají se na pochod

každý za svoji svatou spravedlnost

ku krvavé olympiádě

již dnes mnohým

ticho zdá se být nesnesitelným

jako dosud nesplacená urážka

jako nehybné štěstí jako domov

když dlouho se neopouští

což na tom že všichni se krčíme

předtuchou kalného dobrodružství

provazolezci musí na lano

i kdyby vaz srazit měli

a víte Vy vůbec co je to lidský potlesk?

{43}(ed)Události II

{44}{45}Narodil jsem se

aniž jsem hlasoval pro

Už se připozdívá

dlouhé osamocené chvíle

vždy se mi připozdívalo

už dávno

dávno krok zazněl v ulici

krok zmlkl v dlouhé mlčení

potom

pojednou

zdi domova nebyly pevné

otužování očima

vzlykal jsem marně

připozdívalo se

říkali marný vzdor

znovu se ozval

v ulici krok

a jiný cupitavý a jiný

který jen slabě šelestil

jako dech ze zničených plic

odnikud nikam

marný krok

už bylo strašně pozdě

• •

Z kterého konce začít? Moje dovednost je nepatrná, času i vědomostí mám málo a nejistota je nesmírná. Myslím osobní i všeobecnou nejistotu. Kromě toho, lehko se unavím. Četbou i psaním, myšlením i pozorováním, láskou i nenávistí. Ke všemu nevěřím ani účelnosti toho, co píši. Proti jakémukoliv životu, i tomu nejbanálnějšímu, je moje zapisování směšnou snahou jezevčíka, aby podechcal pyramidu. Zkušenosti, kterých se budu dovolávat, nejsou, nebyly a nebudou nikomu platné, protože nejsou platné ani mně samotnému. Již nikdo kromě mne nebude postaven    {46}v tom a v tom čase za stejných okolností před tytéž problémy, před nimiž jsem se ocitl já. Již ze začátku jasně cítím, že zabřednu do filosofování, které mne provází celý život od útlého mládí a které mne neustále vrací k pocitu, že jsem kusem papíru, válejícím se na ulici, do něhož chvíli pere slunce a chvíli déšť, nežli ho nakonec uchopí ztvrdlá ruka metařova, aby ho odvezla na smetiště. Jsou ovšem chvíle, kterých želbohu jest stále méně a méně, kdy propadám dojmu, že jsem bulou sicilskou a že moje papírová závažnost je nesmírná. Utěšuji se domněnkou, že tomu podobně je i s ostatními lidmi, ačkoliv o nich mohu se vyjadřovat s ještě menší jistotou nežli o sobě. Nikdy nevím, jak to s nimi a se mnou ve skutečnosti je. Jsou-li oni právi mne, nebo já jich. Jsme totiž neustále v křížku a při těchto rvačkách je těžko s jistotou tvrdit, kdo je dole a kdo nahoře, poněvadž v následující chvíli mění se situace. Nechápu většinou lidi a oni nechápou mne. Nejpodivnějším mi však připadá, že musím připustit naprosté nepochopení sama sebe. Nejsem natolik hloupý, abych se domníval vědět něco, co nevím, nejsem natolik chytrý, abych z tohoto poznatku dovedl cokoliv vytěžit. Bylo by rovněž nadsázkou tvrzení, že je mi lhostejná cesta k smrti. Jsou dny, kdy na mne toto uvědomění dosedá s nesmírnou tíhou bezmocnosti vůči tomuto samozřejmému životnímu faktu. Nemyslím na smrt ovšem bez přestání. Dokonce velmi často na všechno zapomínám a podobám se hráči šachu, který pro šestnáct dřevěných pimprlátek na čtyřiašedesáti políčkách z voskovaného plátna úplně zapomene na složitou mašinérii životní existence. Jakmile však vstanu od šachovnice a život na mne zaútočí se svojí mlčenlivou výzvou, abych přestal se zapomněním a pokračoval v boji, bývá ve mně malá chvějící se duše, bezradná a bojácná před nevyzpytatelností neurčitého počtu příštích dnů. Vyhýbám se hovořit o konkrétním životě i o dočasné a měnlivé problematice denních událostí. Obávám se utonutí v bařinách.    {47}Pamatuji se dosud na nesmírný strach z některých učitelů, jejichž zlomyslnost byla pro mne doslovným peklem. Co zbylo z toho ze všeho? Nejasný pocit závratí a hnusu, nic víc a nic méně, ačkoliv je mi jasné, že to tehdy nebylo naprosto tak jednoduché a trvalo to mnoho školních let. Co je mi platná námitka, že člověk nesmí být tolik citlivý? To je jako nemocnému říci, že nesmí být taková padavka. Kde konečně stojí psáno, jaký má a nemá člověk být, aby netrpěl lidskou společností, nehledě vůbec k tomu, může-li být někým jiným, nežli je, i kdyby měl? Celá věc je komplikována vědomím, že je přibližně stejný počet lidí, kterým působím utrpení já, jako těch, kteří ho způsobují mně, i když se pochopitelně nejedná o tytéž osoby. A přesto, že jsem si vědom tohoto neradostného faktu, nemohu učiniti nic podstatného, alespoň pokud se mne samotného týče, abych zabránil utrpení, které pochází kvůli mně. Jsem na tom nejinak než moji učitelé, kteří mně kdysi působili peklo během mé školní docházky. Nebyl jsem jejich jediným žákem a život je nepochybně pořádně kopal z jiné strany. Kdo ví, jak to bylo s jejich duší, kterou jsem nutně považoval za nelítostnou, kdo ví, jakými boji a utrpeními prošla, nežli se střetla s mojí duší, kterou třeba ani nebyla s to vzíti pořádně na vědomí. Dělám snad sám něco jiného?

• •

Pravidelnost není rytmem mé duše

nikdy nebudu budíkem

lhostejným k času

nikdy nebudu tím

koho si kdokoliv přeje

jenom sebou samotným

kterého si nepřeje nikdo

a do smrti budu se marně

pokoušet domluvit se

• •

{48}kouř nádraží pronikl parkem houkalo v ulici se mnoho nezměnilo na svahu stála zelinářská bouda nad boudou protestantský kostel a z trafiky voněl tabák přebrané večerníky a obrázkové časopisy z minulého týdne nepořádně se obědvalo ze začazené školy vypustili houf dětí který zařinčel a v rozplynul se květnový den v kuchyni se to nepozná ani na truchlivém schodišti kde ubývá skoupého světla a v ovzduší vládne chloroform dvě patra nerozbuší srdce ale stát před cizími dveřmi začali tak poplivaní od svítání do stmívání obědvají činžovní barabizny úporně přemýšlí slunce jen někdy a krátce zakvílí zvonek na kroucení žlutá schránka na dopisy psané inkoustovou tužkou bába co ssi přeje–te kapka jedu drží pevně jako chobotnice nelaskavá slova neviditelné fronty oken naslouchají chloroform truchlivé schody vlastně má pravdu tak stojí proti sobě zatímco vagóny na smíchovském nádraží a panna po generálce volají o pomoc ujeto tisíce nocí nic generace nic věčně hamižní olizuje si prsty Rakušáci a rachitici vídeňské úřednické sebevědomí milostpaní nad čelem čmáře bílou křídou ne ne nepříjde z pozadí sykot kydaného zelí nastoupila dovolenou mastná vizitka na špinavých dveřích ředitel na rozmlácení pošetilosti se mu nedostává sil kdysi trapně nevolno že se nestydí takovej budižkničemu z týhle čarodějnice špinavý trenškot mohla princezna furt nic nóbl muský přecpaná předsíňka nepoklizená svraštělé punčochy na šouravých nohou chloroformový vzdech někdo stoupal po schodech a proto skoncovali padnout na práh nepochopila nebylo už co říci nezvlídněla neusmál se hledal laskavého anděla čekala nejmíň doktora potkal toho který stoupal byl cizí tváří v domě a trvalo to dlouho nedůvěřivou vteřinu několikrát otočil pravidelně schodiště a klesal neustále zatímco druhý namáhavě stoupal náhodné setkání s povozem uhlí těch se také nikdo neptá ještě nic neskončilo košaté koruny prudce rozkvetlých stromů přecpaly úzkou ulici    {49}s uhelným povozem poledne trvalo už celých patnáct minut syté zeleni slušelo že bylo pod mrakem optimismus dopoledne prchal však zděšeně podle fronty starých činžovních domů.

• •

Ničeho jsme se nedopátrali

postávali jsme na spodním nábřeží

a civěli na odjezd parníku

jako bychom měli v hlavě

co je kouři parníku do leknínu?

stokrát nic umořilo osla

sami s padesáti stoly

pili jsme sodovku

v zahradní restauraci

každých pět minut projela elektrika

• •

Prší

budík řve do ticha pondělního rána

v temném koutku nádražního vestibulu

staví se do řady

dosud zcela neprocitnuvší cestující

aby si koupili dělnické jízdenky

krátké nepohodlné vagóny jsou zanedbané

a až do odjezdu plní se neustále lidmi

starostmi a prací otupělých tváří

za špinavým oknem stojí průvodčí

v kaftanu z modré chlupaté látky

vedle zaprášeného rámu

s nostalgickou svatební fotografií fy Langhans

málokteré boty jsou vyčištěny

a málokteré nejsou prastaré

těžké ruce se zadřenou špínou a zhrublými nehty

visí bezvládně podél těl

která usínají s otevřenými ústy

{50}sotva usedla na odřenou lavici

s tenkou soustruhovanou nožkou

někdo jednotvárně mluví

a druhý mu znaveně odpovídá

potom začíná známá hra

s boucháním vagónových dvířek

a s rozžvýkaným slovem hotovo

krátké zaškubnutí a ranní vlak

dává se úderem jedenácté minuty

po páté hodině na svoji pouť

zastavuje u každé meze

a znovu se rozjíždí s krátkým škubnutím

trvá mu to dobrou půlhodinu

než se vymotá z Prahy

která se teprve probouzí

a další hodinu než zastaví

u černého chřtánu výtopny v Kralupech

z vagónů mizí dělníci a

přistupují venkované

přečtené pondělníky se válejí

po sedadlech i po podlaze

průvodčí bloudí poloprázdnými vagóny

a mlátí dveřmi na opuštěných nástupištích

venkovských zastávek

ztracených v nedohledných rovinách polí

prší

• •

Je-li poesie zbytečná

je zbytečný i život

bohužel zdá se často

že tomu tak je

jsou chvíle

kdy člověk myslí

že se už nevybabrá

mozek vypovídá službu příliš zkomplikovanému

i příliš zjednodušenému bytí

člověk se rozkládá

{51}anebo plesniví

jsou chvíle

kdy nic nepřipustím

někdy je i máslo fest

žijeme z předpokladů

důvod komické tragédie

jsou lidé

kteří i spánek považují za samozřejmost

nedovedu si představit nic hloupějšího

než Nera když spí

zítra zaslechnu lidský hlas

jehož barva změní mé nazírání spíš

než sto tisíc pádných důvodů

Bože

možná že nikdy nezaslechnu tento hlas

kdybych byl člověkem zásad

byl by dnes ze mne fotbalový rozhodčí

unylost je náhoda

vražda také

vzhledem k tomu

že je vyloučeno abych zde byl věčně

a nestojím o to

vybrat si vlastnoručně den svého skonu

nemohu se nikdy příliš naparovat

za největšího blba považuje filatelista

lupenkáře a naopak

miluji zrzavé

protože je jich málo

Julius Caesar se nemohl jmenovat

Alois Kadrnožka

někdy si připadám

jako plný nočník

• •

Kdo by se nezalekl

vylézá-li z hnízda na zahradu

kdo by se nezalekl

vylézá-li ze zahrady atd.?

{52}ficka do kuchyně se přijímá vždy

za výhodných podmínek

čekáš Adonise

a přijde Quasimodo

zemřeš včas?

(z papuánského mudrosloví)

jsou huby co slovo

to potrat

návštěva přichází ve tři po obědě

válka o páté za svítání

spánek je ponížením bdění

procitnutí je ponížením snění

no a

• •

Nezbývá nežli milovat slavíka i vránu

oba stejně nehodné svojí sudby

• •

Život nejsou jen nádherné

nebo strašlivé události

ale také bezpočet hluchých dnů

kaše

kterou plujeme k smrti

a je bláhové snažit se

obarvit ji jakoukoliv barvou

Je stejně odporná a narůžovělá

jako každá jiná

• •

těch několik let uběhlo jako voda ale Bože to je strašné jak hrbíte se a Vaše oči které jsem tak milovala jsou unavené vypadáte jako byste na nic nemyslil anebo ano Vy přemýšlíte příliš mnoho vždycky jste byl takový ke své škodě ovšem chichi kde jsou ty doby když jsme spolu chodívali a nemohl jste pro mne spát už Vás to asi přešlo viďte vždycky jsem říkala že to nepotrvá    {53}nevěrníku ale je to tak náhoda že jsme se tak zčistajasna sešli víte že jsem znovu provdána? tuhle jsem si prohlížela ten obraz od Vás a to jsem ještě nevěděla že Vás dneska potkám myslíte si asi ženská negramotná to víte žena kdepak umění neřekla jsem Vám ještě že bydlíme nyní v Paříži? často jsem Vám chtěla napsat strašně dlouhý dopis byla jsem tak dlouho samotná potom jsem si ale řekla bude líp když na mne zapomene hle už mi to jede jedenáctka a ani není nabitá buďte hodně zdráv až povím mamince koho jsem viděla

• •

Není mi do úsměvu

pod košatými stromy

do parku smím vstoupit?

nehýřím právě odvahou

horečka líně si prohlíží

zsinalé tváře zasvěcenců

a s bláznivou ulicí

šeptá si o zmařené šanci

mrtvice mlčky hledá své sousto

chlapeček čůrá na chodníku

• •

Jsou diváci, kteří nikdy nepochopí, proč je přivedli do divadla, pro které každá hra je utrpením a kteří ví jediné, že už nikdy je živí neopustí. Tito nedobrovolní diváci hádají se tak zuřivě, kde budou sedět, kde budou stát, perou se pro barvu kulis a opon, o všechno se hrdlují v bufetech, u šaten i na záchodech, na galeriích i v lóžích, před kulisami i za nimi. Každou chvíli celé divadlo hoří, každou chvíli dochází ke krveprolití mezi sedícími a stojícími, ke vzpouře sboristů, k biletářské revoluci nebo k dirigentskému    {54}puči při hermeticky uzavřených prostorách. Hasím, dělám jásající publikum a nejednou jsem nucen hrát roli vraha, abych skutečným vrahům nebyl podezřelý. V krátkých přestávkách jsem vyslýchán. Moji soudcové nemohou nikdy pochopit, proč dosud jsem naživu, když pro jejich vítězství tolik jich padlo. V našem divadle zůstat naživu jest nanejvýš podezřelé, když za mizerné místo k stání platí se tuctem křivých přísah a poslední sedadlo stojí tucet prokázaných vražd.

• •

Vylidněné Corso

stín Belliniho kolonády

mísa rizota

vyschlý Tiber

liftboy

slívy

Alberto della Stazione

moře zelených aut

jahody

vybledlá rumělka střech

neapolský flašinet

pomeranče

krvavá barabizna Kolosea

třešně

stříbrný letoun

ticho vatikánských zahrad

břinkot vidliček

cypřiše Caracallových lázní

broskve

sametový plakát

smích

fontana cinquecenta

siesta

cestovní kancelář

střepy mramoru

bronzová socha na Kapitolu

pouliční směnárna

{55}okno

poledne

Piazza Collona

magnólie

• •

Bylo mi uloženo, abych k Vám promluvil. Jsem si vědom, že jest velmi nesnadné zhostit se tohoto úkolu. Nevěřím příliš ani sobě ani Vám, a prosím Vás proto, abyste moji řeč považovali spíše za monolog, který jste nuceni vyslechnout, jako jsem byl já donucen jej vyslovit. Kdyby někdo z Vás alespoň chvíli uvažoval nikoliv o tom, co povím, ale o důvodech, které mne k tomu vedly, považoval bych to za vyznamenání a poctu, které jsem ani neočekával. Dotknu se během řeči několika problémů naší spolupráce a našich vztahů, ale nepokládejte moje slova za definitivní. Změnil jsem již dobrovolně i nedobrovolně většinu svých dřívějších názorů, které se mně zdály být samozřejmé a neměnitelné, a očekávám proto, že ani tyto dnešní nebudou míti dlouhého trvání, což bych se určitě domníval, kdybych byl ještě o stupeň hloupější, nežli de facto jsem. Chtěl bych hovořit o všem, ale problémů je více, nežli by snesla Vaše trpělivost, a promluvím proto pouze o některých, přičemž se pokusím nebýti ani neslaně ani nemastně objektivní, ani bezhlavě subjektivní, pokud je to vůbec v mých silách. Domnívám se, že otázka, jak se vzájemně snášet a snést, závisí především nejen na snaze, ale vysloveně na touze snést se, stejně jako bez ní jest dorozumění zhola vyloučeno. Ačkoliv tato touha jest podstatným faktorem dorozumění, není zdaleka jediným. Jest snadné dorozumět se s lidmi, které milujeme nebo se kterými sympatizujeme, horší je to s těmi, kteří jsou vám lhostejní, nebo s těmi, kteří v nás vzbuzují odpor, a z toho vyplývá nepříjemná otázka, je-li v naší moci někoho milovat.

Pro možnost podobných otázek nerad hovořím; nevím, zdali je možno milovat většinu    {56}spolupracovníků, k tomu by bylo zapotřebí nesmírné prostoty a pokory, jakých snad žádný z nás není schopen. Uvažuji-li o tom, z čeho vzniká nenávist mezi námi, nalézám celou řadu důvodů, z nichž uvádím alespoň následující:

Otázka příjmu a postavení

Způsob jednání s lidmi

Otázka charakteru

Otázka pracovního výkonu

Všechny nezaviněné vady lidské

První bod jest nesmírně naléhavý a ošemetný. K spravedlnosti v tomto bodu bylo by zapotřebí božského oka a boží autority. Nejvíce nenávisti a mrzutostí každého pracovního souručenství bývá v tomto bodu. Tato obtížná otázka jako by byla zakleta a vnášela se nad ní tajemná písmena Tabu. Kdybychom měli tolik času, aby se každý z nás mohl svobodně vyjádřit, dospěli bychom k slušné pyramidě mínění, názorů, důvodů a přání, které uvésti do souladu bylo by nad lidské síly. Nutno oceňovat vzdělání, nadání, specielní schopnosti, rychlost, vytrvalost, věrnost, svědomitost, praxi, poctivost, obětavost, nebéřeme-li vůbec v úvahu protekci, proti které se sice jistě brojí od stvoření světa, ale která přesto, protože jest nerozlučně spjata s otázkou lidského charakteru, nezadržitelně bují v lidské společnosti jako nerozluštitelná součást lidského prokletí. V pyramidě názorů na tuto složitou otázku příjmů a postavení nalezli bychom vedle skutečných problémů celou řadu hlouposti, naivnosti, neznalosti a nespravedlnosti nás samotných. Jsme natolik zabednění v tomto ohledu, že nejsme s to oddělovat nespravedlnost páchanou vůči nám od nespravedlnosti páchané námi vůči ostatním. Biblické úsloví o mrvě v oku bližního není zdaleka pouhou duchaplností, nýbrž denní naléhavou obžalobou každého z nás, a měli-li bychom se osobně vůbec něčím zabývat, abychom si učinili život alespoň trochu snesitelným, pak by to z hlediska společenského byla nejnaléhavější otázka každého dne, ačkoliv je to otázka    {57}u nás všech neustále nejposlednější. Přemýšlíme pohříchu mnohem spíše o střihu nebo vzorku nových šatů, o tom, co bychom pojedli nebo popili, jak bychom se vyšvihli a uplatnili, jak bychom se pobavili a rozptýlili, anebo co bychom viděli nebo přečetli, nežli o svém vztahu k ostatním lidem, který nebudujeme na osobní poctivosti a skromnosti, ale který denně improvizujeme, pokládajíce se za mudrce, ačkoliv se jedná o vyslovené chytráctví, daří-li se nám jakžtakž proplouvat bez větších malérů a obtíží. Při velkých hospodářských a třídních změnách za poslední války a po ní navykli jsme si všichni v důsledku neobvyklé fluktuace oběživa a majetku, dále následkem osobní nejistoty a rozbitím ustálených názorů o společenském pořádku na nároky, k jejichž uspokojení není ani rozumného, ani hmotného podkladu. Stali jsme se chtivými a bezohlednými a nespravedlivými a je bezpodmínečně nutno, nechceme-li propadnout úplnému duševnímu zmatku, abychom věnovali více zájmu otázkám neosobním a odvraceli se od naprostého propadání časnosti. Zeptáte se mne možná ihned, činím-li tak sám a jaké praktické důsledky plynou z toho zamyšlení ve vztahu k Vám, kteří jste mými spolupracovníky. V prvé řadě snažím se nikomu z Vás, kteří jste výše postaveni a lépe placeni nežli já, nezávidět ani jeho příjem, ani jeho postavení. Pokud se týče Vás, kteří jste v nižším postavení mne a hůř placeni, Vámi se zabývám mnohem více než prve jmenovanými. Cítím se před Vámi vinen a povinen skládat Vám účty ze svého jednání. Přesto, že četní máte citelné nedostatky a že pokládám za nepříliš těžké vyniknout mezi Vámi, zdá se mi, že to není podstatným důvodem, aby se Vám vedlo hůř nežli mně. Narodil-li jsem se skutečně o něco schopnější Vás, je to vis major, věc, kterou jste nezavinili, a má-li lidský život a lidský duch nějakou cenu, pak je to v prvé řadě možnost napravovat nespravedlnosti a křivdy přírody a osudu, a je-li něco hříchem, tedy využívání těchto rozdílů k osobnímu    {58}prospěchu a k prohlubování nezaviněného příkopu mezi lidmi. Moje svědomí bylo by klidné, kdyby moje vedoucí postavení vyplývalo z Vaší svobodné vůle a Vašeho svobodného usnesení, za druhé kdyby moje vedoucí postavení bylo čestné při stejném příjmu s Vámi, to jest kdyby naše hmotné postavení bylo stejné. Ačkoliv moje postavení není příliš vysoké ani můj plat zvláště veliký, domnívám se přesto, že je větší, nežli by byl při absolutní spravedlnosti, a pokládám jej tudíž za nemravný a cítím se před Vámi vinen. Nenávidím z celé duše lahůdkářskou teorii o schopnosti. Není krásnějšího lidského pocitu nežli dávat a pomáhat, a není hroznějšího nežli hromadit a nepřihlížet k bídě ani spravedlnosti, ale pouze k zisku v jakékoliv formě. Neklamme se, i příjmy z povolání jsou ziskem, a to nikoliv tak samozřejmým, jak by se mnozí domnívali. Mnozí moji přátelé se tragicky mýlí v otázce spravedlivé odměny za svoji práci, považujíce příkladně za spravedlivou osobní odměnu takový obnos, který by je zbavoval hmotných starostí. To je bohužel názor široký jako tahací harmonika, který nelze obhájit. Skoro každý člověk na světě kdyby mohl, spotřeboval by tolik, co renesanční vládce nebo feudální kníže. Problém nevězí v tom, že by moji přátelé vydělávali skutečně neúměrně mnoho, spíše naopak, ale v tom, že kdyby vydělávali, jak si to ostatně přejí, považovali by to za spravedlnost, ačkoliv je jim dobře známo, ne-li z konkrétních číslic, tedy z celkového pocitu, že je na světě mnohem více bídy nežli hmotné bezstarostnosti, neřkuli nadbytku. Nevidím stále důvodu, proč by neměli umělec, generál, listonoš, zedník, lékař, kožešník, prodavač, strojvůdce a ministr spravedlnosti vydělávat stejně. Namítne se mi, že by poklesla lidská soutěživost a lidstvo stalo by se lhostejným k jakémukoliv zlepšení a pokroku. Jest sice bezesporné, že všeobecně je vidina osobního prospěchu jednou z hlavních příčin lidské snaživosti, ale je stejně bezesporné, že jest současně největším semeništěm veškeré lidské bídy,    {59}zloby, závisti, nenávisti a jednou z nepřekonatelných překážek lidského dorozumění. Všechny politické systémy nutně ztroskotaly a ztroskotávají ignorováním skutečnosti, že bez velkého entuziasmu ve věci hmotné spravedlnosti a bez nového, vznešenějšího a obětavějšího vztahu člověka nebude míru mezi lidmi.

Neméně složitá a obtížná jest otázka o způsobu jednání s lidmi. Biblické úsloví praví jednoduše: Co nechceš, aby ti jiní činili, nečiň ty jim! Nedá se v podstatě říci nic lepšího, ale potíž vězí v tom, že na to jednak neustále všichni zapomínáme, za druhé, že je takřka vyloučeno jednati se všemi lidmi stejně. Jinak jednáme s rodiči, jinak se sourozenci, jinak s milenkou, jinak se ženou, jinak s příbuznými, jinak s dětmi, jinak s přáteli, jinak s nepřáteli, jinak s neznámými a jinak se známými. Jednání je nám zčásti vrozeno, částečně je ovlivněno okolím, ve kterém žijeme, a je zajisté nesmírně obtížné nalézti platformu, na které by se mohlo k oboustranné spokojenosti setkat jednání vojákovo a básníkovo, vědcovo a topičovo, matčino a staré panny. Je to jeden z problémů, nad nímž se zatočí hlava, zkoumáme-li blíže jeho složitost. Jest zajisté velmi obtížné pochopení, bez něhož nemůže býti správného jednání člověka chronicky nemocného a člověka kypícího přílišným zdravím, člověka zavaleného starostmi a člověka bezstarostného, lakomého a marnotratného, krásného a ošklivého, příliš vysoko postaveného a příliš nízko postaveného, chytrého a natvrdlého, vzdělaného a nevzdělaného, unaveného a odpočinutého. Člověk by si takřka zoufal, pomyslí-li na všechny tyto komplikace, a přitom jednání naprosto nečeká, jednáme s lidmi neustále, takřka na každém kroku, a trpíme tímto jednáním a způsobujeme sami svým jednáním utrpení, které bývá velmi často příčinou zoufalosti.

Dále přistupuje otázka charakteru. Soudíme, že ten a onen je takového a takového charakteru. Sami o sobě nesoudíme vůbec, a pakliže ano, tedy výhradně    {60}v kladném smyslu. Nepoznal jsem dosud člověka, který by si byl vědom, že je bezcharakterní. Obraťme se však znovu k sobě samým. Jsem přesvědčen, že žádný z nás není ryzího charakteru, to znamená, že mezi námi není spravedlivého člověka. Vycházíme-li z tohoto názoru, neznamená to, že bychom se měli spokojit s touto neblahou skutečností a nečinit vše, co je v našich silách, abychom, nejsme-li spravedliví, nesnažili se jimi stát. Osobní lhostejnost k spravedlnosti jest absolutním hříchem vůči životu a činí z něho pravé peklo. A býti spravedlivým jest opět možné pouze za cenu usilovného přemýšlení a neustálého hodnocení veškerých našich skutků a činů, přemýšlením o životě a situaci obklopujících nás lidí a neustálým bojem proti vlastní bezohlednosti, zaslepenosti a křivdám, duševní silou pramenící z celého srdce k odstranění osobních špatností, ku kterým jsme došli.

Otázka pracovního výkonu. Další oceán problémů našeho života, na kterém se neustále zmítá kocábka našeho bytí. Existuje dvojí práce: Jednak ona námezdná část, za druhé ona osobní část, která se týká nás samotných. Obě pokládám za nevyhnutelnou součást lidského života, a ten, kdo by se domníval, že druhé není třeba, mýlil by se stejně jako ten, který by popíral nutnost prvé, nebo dokonce obou současně. K prvé části: Člověk musí pracovat, protože by jinak pošel hlady a zmrzl zimou. Představíme-li si na okamžik, že jsme na světě sami, nebo že je nás jen několik málo, dojdeme snadno k závěru, že musíme podniknout jisté kroky, které se nazývají prací, abychom se udrželi naživu. Existují sice možná země, kde padají člověku banány do úst a zapíjejí se pramenitou vodou, že tam neexistují naše zimy, ale je faktem, že na většině zeměkoule tomu tak není a že je zapotřebí tvrdého boje s přírodou, aby vydala potřebné statky k zajištění holé existence. Vrátíme-li se k složité mašinérii moderního života s komplikovanou dělbou práce, docházíme k závěru, že je naší povinností odvésti do    {61}společné pokladny práce jistý výkon, který by nás ospravedlňoval opatřiti si nutné statky, které bychom si kdysi dávno byli bývali nuceni opatřit prací přímou k udržení naší existence. Jest nesporné, že je velmi lákavé nepracovat a nechat se živit, ale to je tak evidentní nespravedlnost, že je zbytečné se jí zabývat. Nyní je otázka, kolik má člověk pracovat. Pracovní doba jest sice ve většině civilizovaných zemí stanovena zákonem, ale je stejně nepopíratelné, že člověk, tvor podléhající duševním náladám, nepracuje stejně jako stroj. Je také fakt, že nesmírně mnoho lidí jednak markýruje práci a ve skutečnosti zahálí, za druhé, že existují lidé, o kterých lze tvrdit, že provádějí pracovní inflaci to jest, že pracují z velmi různých důvodů neúměrně mnoho, z čehož obojího vznikají nemalé konlfikty společenské, nenávist mezi lidmi a neustálé spory, ztrpčující život těm i oněm. Pokud se týče druhé části, osobní práce, jest to otázka, která se leckomu může zdát nesmyslnou. Buď bude tvrdit, že je nepotřebná, nebo že ji nelze nazvat prací. Pracovat, co nejdále to dotáhnout, dobře se mít a dobře se pobavit. I když uvážíme, že práce je mnoho, i starostí, a že touha po dobrém bydlu a pobavení je nerozlučnou součástí lidského života, nelze ignorovat skutečnost, že člověku je nutně zapotřebí velmi mnoho práce na sobě samotném, aby se stal člověkem ve vznešenějším slova smyslu a aby mohl přispět k lepšímu životu všeho lidstva.

Zbývá promluvit o nezaviněných vadách lidských, to jest vrozených nedostatcích jednotlivců, které mají rovněž nemalý vliv na naše vzájemné vztahy, a které bývají přečasto velikou překážkou k našemu dorozumění. Nelze je ani všechny vypočíst. Je to zamlklost, zádumčivost, přílišná hovornost, špičatý nos, šilhavé oko, veliké uši, prskání, sloní nohy, plešatost, akurátnost, nepořádnost, chtivost, lhostejnost, štěkavost, trudivost, nepříjemný smích, vlhké ruce, zápach z úst, pot, pomalá chápavost nebo vrozená zapomnětlivost či vůdcovský komplex. Proti různým formám těchto    {62}nedostatků, z nichž některé nechávají okolí lhostejným, jiné jej rozrušují, bráníme se přerůzným způsobem, z nichž nikoliv každý možno při bedlivějším zkoumání považovat za oprávněný. Jde však jen o jediné. Uvědomovat si toto jednání, vystavovat je neustále analýze a bojovat proti vlastní nespravedlnosti, kdekoliv na ni narazíme.

• •

Ztroskotávám

co zbývá je poesií

co drtí a svírá

čemu se svět hlučně směje

a místo odpovědi

už opět se stmívá

• •

Když jsme pokořeni změnili grimasu

bouchly dveře v černé věži

vyšla zora

a Mihailović oslepl navždy

modlili jsme se

sestra odklízela trosky v IV. kvartu

ošumělý mrakodrap Albania hlučel lidmi

bělehradské chodníky sálaly horkem rozvalin

a večer ženy nocí

a muži hněvem

všechno to není ani zdaleka takové

jako ve snění o lepším zítřku

nebo v socialistických brožurách

prach ani slzy se neutírají

s darebákem se nikdo nedohovoří

zádumčivost rovin nikdo nevyhojí

noviny jsou plné zpráv

kde se jaká slavnost

podvod strojí

plyšové růže

vždy s úsměvem!

{63}hovoří s Tebou

k ďasu

jako s oslí kůží

a Ty buď lži

anebo se dej zavřít

smrt fašismu – svoboda národu

Gogolův Revizor hlídaný partyzány

osvobozený lid se hrbí

před slídivými zraky maršálových fízlů

a nedospělá mládež v hitlerovském stylu hrozí

noci jsou plné zpěvu o boji a šestistupů

odkud se to rojí?

chodí dokola

jako v Carmen pikadéři

zítra se na celém světě slaví první máj

přijede vyholený maršál v mercedesu

plném automatů

a hudba spustí tuš

• •

Říkal

kdo šetří má za tři

a zatím už měl dávno za dvacet

říkal

od toho má člověk rozum

aby se vyhnul

a odpoledne ho přejel motocykl

• •

Vyvolal mne ke stupínku

na jaře k polednímu

nikdy mne to nebavilo

brousil si na mně vtip

z nedělních příloh

pan profesor

{64}a třída napůl dívčí

upřímně se smála

ďas vem smích

uhnípaný notes na katedře

Panáčku však tě naučíme

utéci není kam

a tak se dívám

křivý stromek na špinavém dvorku

třída se smíchem třese

táhne k polednímu

• •

Prázdný dvůr

měsíc objímá kasematy

běda očím

běda srdci

znovu se ptám

odkud Vás tolik chudých

o tohle všechno

dosud jsem nezavadil

jatky smrdí

ani bych nevěřil

že už tím dávno

nenačichly luxusní pocity

pražské barabizny

Bože to jsou kvartýry

zebe mě v makovici

zebe mě v srdci

to nelze mlčky přejít

na nic není peněz

na nic není času

zármutkem ustrnulý

{65}u jatek v noci

stojím na nábřeží

a přes Štvanici

pustinu v každém čase

do Karlína hledím vyjevený

• •

Vzteklé a hladové

na malém kousku místa

koušou se do ocasů

jsou

dokud kocouru nevběhnou do náručí

ať mohou či nemohou dál

jsou

na malém kousku místa

vzteklé a hladové

ať mohou či ne

jsou

• •

V Kodaňské 20

každý pátek

mokré schody

klečící ženě

žalují na život

žalují na sny

• •

Holé keře

dole pod strání

kvílí siréna projíždějícího vlaku

je zima

brzy bude sedm

cožpak se to sluší

zbůhdarma bloudit večer

po žižkovském kopci?

z křovin vystoupil člověk

když dole na kostele odbíjela sedmá

{66}vypadal spokojeně

jako když z beder shodí těžký náklad

nezdálo se že by se styděl

vystoupil z křoví

byl hrbatý a nyní chcal

na jedné straně Žižkov

a na druhé karlínské mraveniště

tu a tam hrklo

pod nažloutlými obdélníky oken

na zemi sněžný prach

a jinak ticho

z dálky se loudavě blíží Marion

v krátkém kabátci s odrhovačkou na rtech

marně omdlévám už dvacátý večer nadějí

že se mne zeptá

Kolikpak je ti chlapečku let?

• •

Mívám dojem

že jsem studnou moudrosti

a vždy znovu zjišťuji

že je jí necelý půllitr

kalné barvy a odporné chuti

• •

Nemocnice v neděli o druhé odpolední

svět pro sebe

ošetřovatelka s bílýma válcovýma nohama

strojí se do parády

jde k rampě u musea

posrané od holubů

s očekáváním nevyhnutelného naplnění štěstí

nemocnice jí zrůžověla

když opouštěla za těchto okolností

její šedivou bránu

a dýchavičný vrátný na ni přátelsky kýval

ze své lóže

{67}návrat bílých válcových nohou

na ušní nosní a krční kliniku

návrat v nových baťovkách

které trochu tlačí

a jejichž provedení je daleko toho

aby se mohlo nazvat elegantním

návrat šedého kostýmu

který se následkem podřadné látky

příčně mačká na širokém posazení

návrat liduprázdným náměstím

v pozdním nedělním odpoledni

ze schůzky která se nevyvedla

ze schůzky která znamená úplné rozbití všeho

žentour nemocniční práce

ve kterém není místa

pro shození těžkého rance touhy

zula si tlačící baťovky

usedla na štokrle a hledí na dvůr

lidské objímání

v nedělním soumraku

rozhlas hlasem rozhodného pána

jedině socialistické uvědomění

přináší pravé blaho a štěstí

s přiblblým provinilým úsměvem lidí

kteří nemají už co vysvětlovat

svléká se těžce ze svátečních svršků

a padá bezvládně na lože

v nenavštěvované části parku

na náměstí zvětralá ruka sochy

nastavuje do tmy kamennou protěž

• •

{68}Plazíš se

přesto miluji

Tvá zchromlá křídla

• •

Padá poletuje sníh

okolo kluziště na Střeleckém

je rám z holých stromů a černých větví

padá poletuje sníh

začátek února

slunce celý den nevyšlo

a už se stmívá

padá poletuje sníh

zamrzlým oknem ohřívárny

dívám se na bruslaře

a šedobílý soumrak

padá poletuje sníh

všechno se rozplývá

když rozsvítili nad kluzištěm

bruslaři vykřikli veselé hurá

padá poletuje sníh

už je večer

ticho je úplně bílé

světla na mostě zápasí s mlhou

padá poletuje sníh

béře ji rukou okolo pasu

aby měli rytmus

to je samozřejmé to je strašné

{69}padá poletuje sníh

okolo kluziště na Střeleckém

je rám z holých stromů a černých větví

• •

Nerad se hádám o kanalizačním problému v Yokohamě.

• •

konce nedohlédnu o výsledku ani nemluvě dnes jsem měl být na celozávodní schůzi na každé pozvánce je potvrzení účasti odevzdejte u vchodu při odchodu být Vergiliem nesměl bych říci že cítím větší nutnost jít domů psát spát cítím stejnou nutnost bylo by nutno stvořit něco co by nadělalo hluku jako lochneská příšera nevím co ze všeho bude zbude-li něco ticho kolem hlavy a napnutých nervů zítra dostanu vynadáno jako fakan který šel za školu budu se hloupě dívat a mumlat omluvy abych lelkoval čtyři hodiny na schůzi kde budou hodinu číst protokol minulé schůze hádky dvou skupin usilujících dostat se k veslu životopis Brahmsův nesmírně miluji takovou delikátní četbu mezi obchodníky a úředníky od rána do večera z takového podhoubí vyroste leda čekanka a žádná hyacinta historie písaře který se nestačil dívat jiný rozsáhlý svět nakonec nezbývá nežli psát o cirkusu proč dělat ze sebe chudáka jenomže si to příliš dobře uvědomuji a nenávidím komponující kapelníky a nemluvím raději s nikým oběd ve Štěpánské vinárna v suterénu proměněná v poledne v restaurant schodiště a sál vymalovány falešným folklórem aby se hosté cítili jako na Slovači těžký nábytek tmavě mořený stolky v boxech nad přepážkou dřevěná mřížka se zelenočervenými lupeny z voskovaného papíru hnědá polívka z kostky cikánská pečeně s bramborem domácí řezy 45 korun když tak pomyslím že sem chodí večer při kyselém víně řvát Kolíne Kolíne jdu domů vyhnuv se    {70}další schůzi na divanu zamlklá matka stůně s močovým měchýřem měla nedorozumění s otcem směšné vystupovat v kuchyni jako sudí tak se vracíme domů z práce nelze rozptýlit mračna nikdo z nás neočekává bůhvíco ale schůze omluvy podezírání cikánská pečeně falešné lupeny domácí hádky močový měchýř každé ráno kolem černé tabule dnes přišli pozdě kdo by nepřišel zpozdí se i švarcvaldovky podražení bot sto sedmapadesát korun pokraj noci milánský rozhlas vysílá Italku v Alžíru zpěváci nejsou vynikající zítra si vezmu čistou košili a nechám si vyndat kořen shnilého zubu brejloun Truhlářů mne varovně upozorňoval že jsem ještě nebyl na brigádě pranic se nezměnilo všechny změny mohou být leda k horšímu nedovedu si představit nic radostného leda že mne přijmou do strany a udělají ze mne desítkáře nebavící se generaci nebaví ani skučet jako zestárlá kurva matka šije denně devět hodin podvazkové pásy a podprsenky tuhle šila pro jednu dámu z Bohnic takovou houpačku že bych tomu nevěřil nevidět to na vlastní oči mělo to dvojitá ramínka aby to udrželo tu obrovskou váhu jako kdybychom měli všichni zakleté huby každý táhne za jiný provaz nedovedeme zahánět utkvělé představy otec si potrpí na šetrnost co největší a na pořádek co nejvíc podle vlastního vkusu nedávej tomu psovi takový krásný knedlíky dej mu tam chleba pro čubu se u nás vyvářet nebude potrpí si na debaty při kterých ostatní poslouchají jako při kázání připadá si oráčem který rozsévá semena moudrosti obávám se že vyprsknu když se na mne Lojzík smutně podívá a jeho nehybné oči obrácené k stropu řvou nahlas máme praštěnýho fotra matka je buďto příliš dobrého rozmaru nebo příliš plná katastrof chmur starostí a nářků začal jsem o Mnichovu usnul jsem s neradostnými myšlénkami jak je to toporné a bez vtipu nevýstižná a rozbředlá slova říci podstatné a nehovořit o zbytečnostech v životě moře zbytečného pojí se nerozeznatelně s výjimečným k čemu výjimečné chci    {71}ukázat únavnost života ani strašného ani nádherného ale nepopsatelně monotónního zabýval jsem se šéfy koncernu Fruchtunionu lidmi amorálními mimo dobro a zlo domnívajícími se že píle a úspěch jsou jedinými pozoruhodnými věcmi na světě obdivovali v Hitlerovi jeho pracovní úsilí a úspěchy položil jsem si vzdálenou otázku co žene polárního badatele k cíli spojenému s nesmírným rizikem navykli jsme si posuzovat některé činy nekriticky pochvalně polárního badatele chválíme že se vydal všanc smrti jakou by žádný z nás nechtěl skončit se zdánlivou domněnkou že tak učinil pro nás ale kdyby chtěl skutečně prospět lidstvu nepotřeboval by k tomu Antarktidu nýbrž překonání sama sebe v nejvšednějším okolí věc závažnější a obtížnější nežli tělesné útrapy s vidinou slávy a dějinné nesmrtelnosti místo toho opouští plačící ženu a děti kašle na vesmír jejich duší a jde zmrznout nechav se vyfotografovat v medvědím kožichu pro zítřejší noviny jde bezohledně za svojí představou jako obchodník nikdo neuvažuje o prvních a posledních věcech o lidských vztazích každý by to nejraději jednou provždy odbyl velikým úspěchem anebo rekordem odpoledne mi doručil ušatý příručí pan Knota následující dopis milý pane Naxero čekal jsem že jistě splníte svůj slib ale zapomněl jste opět volám Vás telefonem ale nemožno Vás stihnout píši proto poněvadž bych Vám byl povděčen za vyrovnání zůstatku víte že bych vyhověl jako dosud ale nutně nutně to potřebuji věřím že nyní nezůstane při slibu a vyrovnáte řekněte kdy pozdravuje Vás Knot prohrabával jsem se ve staré korespondenci a pročítal dopisy bývalých přátel mnohé jsou plny naléhavosti dnes už nepochopitelné jiné škrobené a toporné ale všechny připomínají staré zaprášené láhve ve sklepě ačkoliv všichni tito lidé dosud žijí už dávno nemáme si co říci kdykoliv otevřu mapu s těmito listy ku kterým neustále přibývají další a další zmocňuje se mne tesklivá nálada jako když jednou po dlouhém čase přijdu na Vyšehrad všechno za jeho    {72}hradbou obrostlou starým břečťanem připadá mi nesmírně pomíjející a zde v úzkých uličkách přecpaných sádrovými anděly a železnými kříži nevím si s věčností rady kdybych trochu posečkal a usedl na náhrobní kámen zarůstající vysokou travou mohl bych počkat na obyvatele Podskalské sedící u okna v nasládlém letním podvečeru osamělé klinkání vyšehradské kaple dívám se se strmých šancí dolů k Vltavě na železniční most po němž se plazí dlouhý náklaďák ke Smíchovu na pramici převážející poslední návštěvníky z Císařské louky na zčernalé činžáky protějšího břehu a na opuštěnou loděnici a vorový přístav plný rozbitých parníků i kdybych zde stál se ženou kterou miluji nezbavil bych se zármutku který přenáším z jednoho konce na druhý vyjadřuji se jako pomocnice v domácnosti která toho má mnoho na srdci není tak laciné melancholie skutečnost jest bohatší mnohem solidnější trudnomyslností jel jsem devítkou v srpnové noci ze Smíchova do Kobylis na Ringhofferově továrně svítila neumělá hvězda z červených žárovek k takovému dni jako je sobota dívá se člověk jako k cíli kterým když prochází cítí palčivou marnost protože nepřišlo nic co lidé očekávají od soboty únava oblečená do svátečních šatů a veliká bezradnost nad nečinností pražské podniky páchnou těžkomyslností svých návštěvníků nejšťastnější okamžik je ten když se zaujmu nějakou pitomostí a zapomenu na složitost životní mašinérie proto asi mládí nazývají nejšťastnějším obdobím života protože je tak pitomé se svými úniky jedním z podstatných důvodů úspěchu nacismu byla skutečnost úniku z bezradnosti nad životem všechno nejlepší pro nás stání na žebříku ve funkci Hauswarta s blaženým očekáváním dne až budu moci postoupit o příčku výš na Blockwarta místo na obyčejném bicyklu jezdit na motocyklu býti Hauswartem nemluvě o Blockwartovi je neskonale příjemnější nežli nebýti ničím a státi nad vlastní senkrůbnou Hauswart je vyzdvižen z prázdnoty má program má úkoly koná    {73}povinnost zapomínaje že není jiné povinnosti kromě vlastního svědomí jako by bylo možno v důsledku boje s ostatními potvorami upustit od boje s potvorou vlastní po Tvém těle je mi teskno po Tvé duši i po Tvém hlasu s přízvukem šantánu Tvých kolen kdybych nespatřil nechápal bych štěstí Paridova nemohu se smířit se skutečností že láska leží mimo dosah možnosti co je poesie proti sex-appealu je vděčnější psát o důsledcích nežli o důvodech prvé jsou jasné a možno na nich duchaplně osnovati děj druhé jsou záhadné nutno za nimi do hájemství filosofie posmívající se bláznům kteří by chtěli cestovat neznajíce kompasu vědecké řeči zápisník snese víc nežli společnost možno být otevřeně hloupý sviňský i hladový takový jako člověk ve skutečnosti je bez ohledu na to zdali vychodil měšťanku nebo Karlovu universitu pouze ten který mlčí jako hrob může se jevit moudrým běda universitnímu profesorovi nebo ministrovi financí kdyby se pokusili napsat co vědí o životě i sádrové sochy na Olšanech pukly by smíchy od rána do večera sedí u takové knihy s vytrhávacími listy do které opisuje inkoustovou tužkou čísla z faktur bývala pokladní ale po znárodnění se už k prachům nedostala tak opisuje úderem půl páté zavírá krám a vrací se čtrnáctkou do Neklanky kde obývá s pětasedmdesátiletou matkou jednopokojový byt přecpaný předměty jak tomu bývá u starých žen mladí lidé střídající se neustále v kanceláři kde sedí Mařenka už pětadvacet let vidí nevábnou padesátnici s velikým zadkem narudlou pletí a špičatým nosem navlečenou do třech svetrů a nejsilnějšího prádla s vrásčitými prsty a nervózním hlasem připomíná jim omlácený kufr s rozlézající se kostrou ačkoliv bývala mladá jako oni plná nejrůžovějších nadějí a snů plná plánů a zájmů události se vyvinuly docela jinak nežli mohla očekávat totiž nevyvinuly se nijak dnes jako před čtvrtstoletím budí ji tentýž rozkřápaný budík který si koupila v ASU a přerušuje její sny vstává chvatně s pocitem mírné závrati    {74}a opakuje ranní závod s minutami dívá se do spánkem napuchlé tváře a má z toho denně se opakujícího ranního pohledu pramalou radost pije náhražkovou kávu poslouchá lamenta a příkazy ležící matky hovořící s ní tímtéž nařizovacím tónem nesnášejícím odmluvy jako před čtyřiceti léty pouze s tím rozdílem že dnes je tento hlas určen výhradně jí bývaly doby kdy Mařenka očekávala muže který se do ní zamiluje a odvede ji pryč jak o tom četla a jak to běžně viděla neustále okolo sebe nepovažovala se nikdy za hloupější a ošklivější nežli ostatní nemohla předpokládat že tento muž se neobjeví nikdy jsou okolnosti kdy nemohu vzít pero do ruky udýchán životem běda tomu koho po celý život pronásledují víry točí se několik let jako šílená čamrda a potom spadne do kanálu znám slast rychlého a ještě rychlejšího otáčení při kterém je pocit jako kdybych spěl k něčemu velkolepému zatímco se otáčím pouze okolo vlastní osy jako pes lapající si po ocasu a končím srpen obávám se že zlhostejním dřív nežli se naučím mluvit a naopak maličkost jako mít zadnici místo obličeje stěží by se nalezl člověk kterému by to nevadilo ačkoliv mít to tak všichni a nežli definitivně uzavřu srpen curriculum vitae list počmáraný pastelkama milostný dopis pomíjející tělo a velebící duši pomaštěný list od cerbulátu spořitelní list s vkladem ve vázané měně list se kterým byla učiněna velká potřeba list s pornografickou fotografií Otčenáš psaný třesoucí rukou a list oumrtní září začíná jako srpen schůzí na kterou nemohu jít tak nebudu opakovat srpnovou ouverturu mám na mysli podzim když se člověk zblázní do barev a pachu blížící se zimy s představou ráje za znejasnělými kouty ulic náměstí a parků kdy člověk dosud objevuje svět a miluje ho místo aby mu nadával představuji si podzimní den s Národní třídou oživlou z prázdnin se navrátivším obyvatelstvem s okázalými výklady podzimních modelů a s bohatými světly velkoměstské třídy s obrovskými okny kaváren a křiklavými transparenty kin    {75}a barů jejichž barvy odrážejí se na zmoklé vozovce mám na mysli podzimní sobotu na konci Národní třídy když pod empírovými lucernami Národního divadla postává hlouček studentů a studentek nedočkavě očekávajících rozsvícení foyer a otevření vestibulu k večernímu představení Carmen v lesku takové podzimní soboty probleskuje bída nezaměstnaných bloudících kolem automatů uzenářů restaurantů a hospod plných večerních hostů nalezne se také v temných koutech nábřeží okolo Mánesa jehož luxusní lokály soustřeďují v těchto večerních chvílích proslulá jména pražského života válčí se v Habeši v Berlíně připravují olympijské hry a v kinu Alfa běží již dvanáctý týden exkluzívní premiéra velkofilmu Tři bengálští jezdci bydlí v luxusních vilách a činžácích a kupují výhradně klobouky a vázanky zahraničních značek u Čekana boty od maďarského ševce a košile od Bárty hovoří o socialismu a moderním umění a pijí starou skotskou nebo francouzský cognac v přítomnosti elegantních a duchaplných žen spojujících představu emancipace s luxusním Studebakrem jdu-li dnes kolem ztichlého Mánesa a dívám se na novou tabulku Klub úderníků vždy znovu se ptám kam se poděla tato hlučná a okázalá společnost kralující dvacet let české kultuře prozpěvujíc si nebe na zemi doslovně takto na nirvánu na Olymp na nebe nevěřím když někdo na svět nadává vždycky láteřím nestojím o nekonečno s hvězdami všemi stačí mi pár krásných let někde na zemi když já Vám povídám že je nebe na zemi pravdu mám věřte mi za život život dám i když nerad umírám nejsem sám věřte mi pro toho kdo chce žít je na světě plno krás a těch krás nebe mít záleží jenom od Vás jen od Vás věřte mi záleží kdy přijde čas kdy pro nás začne nebe na zemi neopsat si tu jalovost tak bych nevěřil vlastním uším měsíc vzorné práce minuta před půl kašel nevysvětlila nic zlepšení připosražený blonďák nikdo se neozval drby ze schůze obviňují-li v sobě lidi je mi zle člověk by ale nesměl mít koule aby někdy    {76}neobviňoval spánek četba Máchy četba Saroyana pokus o rozbor marný někdo volal telefonem ale zavěsil dřív nežli jsem zdvihl sluchátko sám jako vždy myšlénky dokola obávám se jejího utrápeného výrazu beznadějná blbárna nežli zavru oči chci zapsat to obrovské nic které žiji s vynaložením obrovské námahy a z něhož cokoliv zapisovat je stejně směšné jako bezúčelné námezdní práce kterou vykonávám bude-li vykonaná špatně poplynou z toho pro mne stejně neblahé důsledky jako pro výrostka v polepšovně vykonám-li ji vzorně pochválí mne nebo ani to ne nějaký trouba na kterém mi nezáleží a odevzdá mi ručně malovaný diplom všechno co udělám uloží se do sklepa a vyhodí se v nejkratším čase protože co se seznamy součty výpočty a záznamy dávno snědených několika tun ovoce a zeleniny celá moje pýcha a celé moje zoufalství kterým denně s tisícem drobných šikan a intrik věnuji daleko převážnou část svého bdění zpívat o tom je věc nadmíru povážlivá když skončí úřední hodiny toužím projít se pohovořit si a zapomenout na monotónní rytmus práce na mrzutosti pracovního prostředí není s kým a není kam není peněz a je nesmírně málo času projdu novou pasáží vonící kolínskou vodou a horkými uzeninami a stojím jako každého dne proti ústřednímu sekretariátu KSČ u Prašné brány jehož okna svítí do podzimního večera a do podzimní noci toužím odejít a už nikdy se nevrátit očekával jsem ji bez vzrušení nebylo žádných snů ani představ ani nedočkavosti očekával jsem ji tak jako očekává poštovní úředník zákazníka potom přišla a posadila se do hlubokého křesla hrál jsem jí Čajkovského hovořil páté přes deváté uvědomuje si současně hloupost všeho co jsem vyslovil a obviňoval jsem vlastní slova z domýšlivosti Čajkovskij šel mimo mne i slečnu sedící v hlubokém křesle vedli jsme totiž hlavně já jsem vedl řeči nepřípadné zbytečné prázdné a jalové přes veškerou snahu anebo právě kvůli této snaze neměl bych vlastně zvát žádné slečny hrát reprízy které mne urážejí i děsí po nichž jsem ještě    {77}zdeptanější nežli předtím za poslední peníze totiž za poslední vypůjčené peníze koupil jsem kávu víno a cigarety obligátní pohoštění které patří k hrůzám těchto repríz včetně vytahování šálků a sklínek z příborníku včetně prvního váhavého připíjení nesoucího stopy omšelého svůdnictví hovořím o hudbě vyprávím co jsem viděl opakuji tytéž historky z návštěvy velikých koncertů které jsem stejnými slovy za stejných okolností vyprávěl již mnohokráte a i když moje návštěva je slyší poprvé protože se jedná vždy pouze o jedinou návštěvu slyším je já již po nesčíslněkrát z vlastních úst a hnusí se mi svojí stereotypností a přesto jich z pohodlnosti používám stále znovu není výběru něco se musí mluvit hovořím o umění jako kdyby život mé náštěvnice závisel na jeho problematice vzhledem k tomu že hudební kulisa musí se vyměnit hraji Bohému a obdivuji se árii jak studená je ručka obdivuji se proto aby se i moje návštěvnice obdivovala abych ji přesvědčil že je svědkem něčeho co nikde neuslyší protože tuto árii zpívá Caruso potom přinesu z knihovny reprodukce a moje návštěvnice opustí hluboké křeslo aby si je mohla se mnou prohlédnout na gauči to je další přesně se opakující bod každé takové návštěvy a zatím co Claudia Muzio zpívá Adio del pasato hovořím o malířství a slečna poslouchá nebo tupě hledí do reprodukcí a snaží se občas ze sebe něco vymáčknout jako že to má hloubku nebo jinou takovou volovinu desky jsou stále ve větším a větším nepořádku hrajeme guláš z Butterfly Rusalky barových písniček a gregoriánského chorálu až se pokusím jakoby mimoděk dotknout ústy jejích vlasů což se vždy podaří aniž by bylo prozatím upuštěno od prohlížení reprodukcí které s kvartetem z Rigoletta tvoří tu kulisu která mi pije krev líbám hladkou kůži jejího krku a to ostatní kniha reprodukcí padá na zem a utichá hudba v gramofonu nakonec vyprovázím návštěvu k noční tramvaji a vracím se do zakouřeného pokoje plného nepořádku otevírám okno a natahuji budíka a přál bych si spát bez probuzení

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Události.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.