Zdeněk Kalista

Josef Pekař

|

Zdeněk Kalista

Josef Pekař

© Aleš Kalista, Jan Kalista, Vladimír Kalista, 1994

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-629-7 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v květnu 2012 jako elektronická verze 1.1 knižního vydání z roku 1994, 28. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž). Původní číslování stran je uvedeno vedle textu vpravo {ve složených závorkách}; při orientaci podle něho je možné využít textové vyhledávání.

OBSAH

Předmluva   … {9}

Díl první:

DRÁHOU ŽIVOTA

I. kapitola   … {11}

II. kapitola   … {17}

III. kapitola   … {25}

IV. kapitola   … {36}

V. kapitola   … {54}

Díl druhý:

V PRACOVNĚ BADATELOVĚ

I. kapitola   … {81}

II. kapitola   … {91}

III. kapitola   … {99}

IV. kapitola   … {112}

V. kapitola   … {128}

Díl třetí:

V MYŠLENKÁCH

I.  Metodologické základy Pekařovy   … {139}

II.  Pekař a Masaryk   … {154}

III.  Pekařovo pojetí husitství   … {171}

IV.  Český barok u Josefa Pekaře   … {195}

V.  Základní rysy Pekařova pojetí českých dějin   … {213}

Poznámka na závěr   … {226}

Poznámky k prvnímu dílu

Poznámky k druhému dílu

Poznámky k třetímu dílu

Ediční poznámka  (Petr Buriánek)

tiráž

{9}PŘEDMLUVA

Kniha, jejíž text se otvírá na dalších stránkách, nevypadá tak, jak jsem si její podobu představoval. Než jsem se odhodlal – po váhání zcela osobního rázu, které dobře odhadovalo nesnáze úkolu napsat životní obraz člověka příliš mně blízkého – podepsat nakladatelský úvazek, týkající se monografie o Josefu Pekařovi, vyžádal jsem si od svého učitele, jemuž tato kniha měla náležet, ujištění, že mi při psaní jejím bude nápomocen potud, že mi dá k dispozici všechna svoje životní data i svoje životní vzpomínky, jichž mi bude v této věci zapotřebí. Ujištění toho se mi dostalo a na jeho základě jsem budoval v duchu obraz své monografie jakožto práce především životopisného rázu, jejíž cena – doufal jsem – bude především v tom materiálu, který zachytí a snese pro budoucího životopisce Pekařova, budujícího jeho životní obraz na širším prostoru, než jaký představovala moje zamýšlená kniha. Ale osud chtěl jinak, než jak jsem se rozhodl. Zjara 1936 profesor Pekař těžce onemocněl. Místo návštěv, které mi měly poskytnout materiál pro práci o něm, nastoupily návštěvy v podolském sanatoriu a pak v Lázních Sedmihorky, jež nepřinášely nic, ale musely samy dávat – podle skrovných sil – podepření velkému duchu, hroutícímu se zvolna pod tíhou choroby. A z podzimu 1936, když Pekař se vrátil zase do Prahy ze svého sedmihorského zátiší a zdálo se, že je přece jen aspoň jakžtakž zotaven, podařilo se mi zachytit jen několik večerů vyprávění, při nichž mohl jsem si zapisovat, co jsem potřeboval. Jen dětská léta, léta studií středoškolských a pak počátky studia univerzitního jsme prošli, a to ještě dosti stručně, jsouce si vědomi, že hlavním tématem naším budou osudy mužných let Pekařových. Události z počátku ledna 1937 a rychlé tragické finále choroby v tomto měsíci přetrhly pak nejen tyto návštěvy, ale celý můj plán.

Doufal jsem, že se budu moci opřít aspoň o písemnou pozůstalost, která se po Pekařovi dochovala. Ale tato pozůstalost ukázala se příliš chaotickou, neuspořádanou a kusou, aby bylo lze na ní vybudovat v dané lhůtě ucelenější obraz životopisný. Mohl jsem použít z ní jen Pekařovy dopisy rodičům a Jaroslavu Gollovi, kdežto ostatní materiál – až na několik zápisků, svěřených mi ještě za života Pekařova – zůstal mi zatím nepřístupný.

A tak mi nezbylo než upustit od původního plánu a postavit práci na docela jinou základnu. Místo monografie rázu převážně životopisného, jakou Josef Pekař měl být, jal jsem se budovat pojednání, zaměřené především k dílu velkého historika. Ze tří částí, v něž jsem svoji knihu rozvrhl, dvě patří práci Pekařově, sledujíce nejprve její vývoj a odborné výsledky jednotlivých studií v oborech, do nichž byly zaměřeny, poté obecnější metodologický a filosofický základ tohoto celku. Část úvodní,    {10}která pojednává o životních osudech historikových, omezila se do značné míry na pramenné údaje z literatury tištěné.

Ale domnívám se, že i v této nové formaci přinese moje knížka svoje dobré. Třebaže jsem – rozsahem, který mi byl k dispozici, i přesvědčením, že v knize monografického rázu, jako je Josef Pekař, není možno zacházet do podrobného rozboru jednotlivých výsledků Pekařových – byl doveden k tomu, abych v druhé a třetí části své knihy poněkud zkrátil perspektivy, do nichž jsem Pekařovo dílo chtěl zasadit, i podrobnou bilanci jeho, mám za to, že jsem tu shromáždil tolik studia Pekařovy práce historické, jako doposud v žádné práci jeho se týkající. Pokud pak jde o část prvou – životopisnou – zůstanou jejím přínosem aspoň ty zápisy z pamětí Pekařových, jež mi bylo možno zachytit při shora vzpomenutých podvečerních návštěvách z podzimu 1936, a pak to, čím jsem tyto zápisy (a to namnoze na přímý popud Pekařův) doplňoval z rozpomínek jeho přátel. Zejména údobí až do počátku studií univerzitních je těmito materiály podepřeno tak, že představuje základ, z něhož chtě nechtě bude muset vyjít i budoucí životopisec Pekařův.

Řekl jsem právě, že v mém líčení byly mi do jisté míry nápomocny i rozpomínky Pekařových přátel. Jména jejich nalezne čtenář v jednotlivých poznámkách k prvému oddílu knihy, v nichž se svědectví toho či onoho z nich dovolávám. Děkuji jim v těchto místech souhrnně za jejich vlídnou podporu, stejně jako děkuji těm, kdož mi umožnili přístup k písemné pozůstalosti Pekařově. Vím, že mi poskytli svoji pomoc rádi, neboť i je vázala upřímná náklonnost k osobě zesnulého mého učitele.

Lituji jen, že osud, který – jak už řečeno – tak nevlídně zasáhl do původního plánu mého díla, zhatil i tu nejkrásnější naději, kterou jsem se svou knihou v duchu spojoval: naději, že tato kniha bude holdem živému Pekařovi, rozvírajíc jeho osobnost i dílo aspoň v té šíři, v níž to bylo při smluveném rozsahu možné, a naznačujíc jejich bohatou perspektivaci – tak příznačnou pro vnitřní skryté dějiny našeho věku. Nebylo-li mi toho dopřáno, budiž mi dovoleno, abych svoji práci položil jako prostou kytici úcty a díků na jeho hrob.

V Praze 24. prosince 1938

{11}Díl první:

DRÁHOU ŽIVOTA

I. KAPITOLA

Vystoupíte-li z rušného nádraží turnovského a dáte-li se po krátké cestě k městu místo podjezdem, vedoucím pod bývalou pardubicko–libereckou dráhou, vlevo, dojdete po několika minutách středu vsi Daliměřice, která leží na zvýšenině na pravém břehu jizerském proti Turnovu. Průhledy mezi vesnickými staveními otvírají se vám podívané do všech možných koutů kraje, který ne nadarmo nazývá okřídlené epiteton Českým rájem: vidíte tu přes Jizeru k jihu, resp. jihovýchodu dlouhý zalesněný pás, táhnoucí se od Hlavatice přes Valdštejn a Hrubou Skálu až kamsi do dálky k podivnému dvojkuželí Trosek, na východ zvedá se rozložitý, širokoplecí Kozákov se svým střídáním lesních stínů a světlých ploch polí, k severu roste ve větším odstupu ostře do nebes zaťatá silueta ještědská – a ohlédnete-li se v tom směru asi, odkud jste přišli, spatříte za jasného dne jako rozeznělé zvonce do dálky se tratící vrchy Středohoří.

A toto panoráma se rozličně obměňuje, jdete-li cestou dále přes Daliměřice k zámku Hrubý Rohozec (okolo starých, prastarých dvou lip, střehoucích boží muka na rozcestí) a dále vlevo pak okresní silnicí na Malý Rohozec a na Jenišovice. Silueta Ještědu jako by se zvedala hrozivěji, i Kozákov zdá se rozpínat ve větru do šíře, z hloubky lesnatého pásma na jihu a jihovýchodě se vynořují zřetelněji štíhlá vížka valdštejnská, známý profil hruboskalského hradu a vzdálenější vrchy – na jihu Mužský, na západě Bezděz a jiné – začínají důrazně vystupovat na obzoru. Dojdete-li pak až do Jenišovic, nahoru ke kostelíku, kde podle řeči zdejších lidí točí se větry, i když jinde v krajině ani lístek se nehne, rozevře se vám opravdu bohatý výhled, jaký jen takové větrné hnízdo dovede dát: i přímo na sever k Frýdštejnu, ke Kopanině a pak do romantického údolí jizerského – k Drábovně, ke Zbirohu atd.

Tento podivuhodný kraj, jehož krásy nevychutnáte jen jedinou, byť sebepozornější návštěvou, protože mění svoji tvářnost nesčetněkráte v roce podle ročních dob, ale i podle slunce, podle stínů, podle mračen, sněhu, deště a mlh – toť rodný kraj Josefa Pekaře! Cesta, kterou jste právě prošli od Daliměřic přes Rohozec až po Jenišovice – toť v pravém slova smyslu krajová tepna jeho života. Narozen uprostřed této cesty – v Malém Rohozci (v čísle 19), připjal se pevně k půdě svého kraje v Daliměřicích, kde jeho otec, jak ještě uslyšíme, r. 1874 koupil od svého tchána statek (dodnes    {12}Pekařův), a v Jenišovicích, kde byla fara jeho rodné vsi i jeho pozdějšího domova, dnes odpočívá v rodinné hrobce na onom kopci, kde vanutí větru nikdy neumdlévá.

K svému rodnému kraji – s širším obzorem ovšem, jak byl prve zachycen v rozhledu z naší cesty mezi Daliměřicemi a Jenišovicemi – byl Pekař poután skutečně hlubokými kořeny. Celý jeho rod1 byl tu zakotven, a to už po staletí. Prvý známý jeho předek – Samuel Pekař, narozený kdysi v druhé půli let devadesátých 17. věku – usadil se na chalupě v Malém Rohozci, která byla rodným domkem našeho historika, roku 1729.2 To byl prapraděd Josefa Pekaře.3 Ze strany matčiny pocházel Pekař rovněž ze starého selského rodu Černých, který se už od let čtyřicátých 18. století, a snad ještě déle, připomíná na gruntě č. 30 v Ktové pod Troskami,4 a z rodu Matoušů, což byli sedláci ve Frýdštejně na čísle 21, hospodařící tu také po řadu generací.5

Vlastní rodina Josefa Pekaře byla ovšem příkladem rodiny, která „jde nahoru“. Už po stránce majetkové znamenal otec Pekařův Josef6 proti předchozím rodovým generacím zřetelný vzestup.7 Z nebohatého celkem chalupníka v Malém Rohozci stává se sňatkem s Františkou, dcerou Jana Černého, sedláka z Daliměřic, a Anny, rozené Matoušové (provdané však už předtím za Josefa Mráze8), zámožný člověk, který r. 1874 opouští dokonce chalupu malorohozeckou, starý majetek Pekařů, a kupuje od svého tchána statek v Daliměřicích. Byl to největší grunt ve vsi, jediný statek daliměřický, se čtyřiceti padesáti korci pozemků, a dodával rodině značného sebevědomí v jejím prostředí.9 – Stejně pak jako po stránce hmotné povznášela se rodina Pekařova v letech sedmdesátých až osmdesátých minulého věku nad obzor svých předků i po stránce duchovní. Otec Pekařův byl nepochybně člověk dosti značného rozhledu, který si živě všímal veřejných událostí a měl zájem i o kulturní ruch – a to jak v nejbližším okolí, tak v celém národě. Ve vzpomínkách Pekařových zastihujeme jej zvláště výrazně v den, kdy došla do Turnova zpráva o požáru Národního divadla v Praze – s výmluvným vzrušením i porozuměním pro význam katastrofy.10 Z dopisů Pekařových se pak zdá, že i politicky byl Josef Pekař starší dosti sčetlým pozorovatelem všech možných dějů a dovedl reagovat bez dalších výkladů na jednotlivé narážky synovy, týkající se vůdčích osobností současného veřejného života českého a celé říše rakousko–uherské. Byl ostatně i delší řadu let činný v samosprávě obecní.11 – A ještě více nepochybně znamenal pro zvýšení duchového obzoru rodiny Pekařovy strýc Pekařův, bratr jeho matky, spisovatel a politik Jan Matouš Černý, o kterém hned uslyšíme v dalším vyprávění12 a který vnášel do ní svými styky a svým příkladem, jak se zdá, značný rozruch duchový.

Přesto zůstávalo prostředí rohozecké chalupy Pekařovy a později    {13}daliměřického statku této rodiny typickým ovzduším selským, vyznačujícím se všemi podstatnými rysy, jež se s tímto epitetem spojují. Stačí jen podívat se ještě dnes na nezměněnou tvář daliměřického gruntu, abychom viděli, jak jeho obyvatelé žili. Nic není v tomto prostoru, zčleněném ve tři budovy: obytnou vpředu do ulice, stodolu vzadu a stáj, spojující obě, a dokresleném malebně drobným rybníčkem či spíše kalem v zadním koutě dvora a hlubokou, štěpy bohatě osazenou zahradou, co by připomínalo nějak městské pohodlí a vybíhalo z rámce a z potřeb tuhého života sedlákova. Naopak: staré vzezření dřevěného, resp. polodřevěného stavení s nízkými, stlačenými okny a jednoduchou, mělce prohnutou lomenicí, ukazuje zřejmě, že obyvatelé jeho skoro vědomě se vyhýbali novým životním formám, ulpívajíce s jistou tvrdošíjností na starém odkazu selských předků. Zdá se, jako by zesílení jejího vzdělání bylo zesílilo v rodině Pekařově i její sociální sebevědomí. Ne nadarmo visel ve světnici statku Pekařova obraz císaře Josefa II., osvoboditele sedláků, jako jakási vděčná připomínka i symbol, vížící pokolení přítomné s pokoleními minulými.13

Selský základ byl také nejvýznamnější dar, který přinesl domov Pekařův a jeho dětství jeho dalšímu životu. „Jakpak stojí osení?“ – doptává se ještě v studentských listech domů, dodávaje jakoby na vysvětlenou či na omluvu náhle uniknuvšího povzdechu: „Já sice ekonomii mnoho nerozumím, ale rád poslouchám, mluví-li se o stavu osení.“14 A nebyl to snad jen spěšný pohled, spočinuvší náhodně na něčem, co úzce srůstalo s představou domova. Pozorujeme-li bedlivěji právě dotčenou studentskou korespondenci Pekařovu s domovem, vidíme zřetelně, jak celé utváření života v rodině Pekařově bylo určováno především povahou jejího selského povolání: jak třeba přede žněmi ocítá se život na statku jaksi na mělčině, takže dosti těžko se shání i potřebných pár zlatek pro syna na studiích,15 jak zase po žních se uvolňuje všechno v radostnou hojnost, jak při jarních pracích je zájem hospodářův i hospodyně takřka beze zbytku pohlcován potřebou či stavem jejich rolí atd. Tento pravidelný rytmus, jemuž se nepochybně dostávalo určité posily i ve skutečnosti, že Pekařovi byli do značné míry závislí na výnosu svého hospodaření, nemajíce, jak se zdá, vedle svých polí žádné větší hodnoty kapitálové,16 musil se chtě nechtě vrýt hlouběji do duše chlapce, vyrůstajícího v daliměřickém čísle 18. Ne nadarmo vidíme ještě v pozdních letech Pekařových, jak vzpomíná a přímo světí – a to s podivuhodnou důsledností – pouť valdštýnskou, domácí pouť, domácí posvícení a vůbec všechny svátky a slavnosti, které proud vesnického života s sebou přinášel a které byly jakýmisi od nepamětna ustálenými mezníky či césurami jeho znovu a znovu se vracející práce či odpočinku. V hlubších perspektivách byl to jistý princip řádu a ovšem i jistý pevný základ    {14}tradice, který chtě nechtě vyrůstal z právě dotčeného pravidelného a z pokolení do pokolení bez hlubších změn děděného způsobu života.

Ale není pochyby, že mládí Pekařovu a jeho psychickým kořenům bychom úplně neporozuměli, kdybychom se omezili jen na pohled k daliměřickému gruntu. Už v nejranějších letech přichází Pekař jako průvodce častých pochůzek otcových do sousedního města, s Daliměřicemi takřka bezprostředně splývajícího Turnova. Roku 1876 dal jej otec zapsat do prvé třídy obecné školy turnovské, kde strávil pak Pekař plná čtyři léta – až do r. 1880, kdy přešel na studia středoškolská.17 A Turnov se stal důležitým spolučinitelem – aspoň nepřímo – při formování duchové osobnosti našeho historika. Bylo to prostředí do značné míry jiného rázu než na protějším břehu Jizery ležící ves daliměřická.18 Od polou 19. století, kdy v letech padesátých sem pronikl železniční ruch stavbou trati Pardubice–Liberec, a ještě více pak od let šedesátých, kdy postavena dráha na Kralupy, spojující Turnov se středem království, Prahou, a Turnovu dostalo se významu železniční křižovatky, změnilo město dosti podstatně svoje vzezření, blížíc se vždy více a více průmyslovému typu městskému, jak se utvářel už od minulého a předminulého pokolení hojně v severočeské oblasti. Řada nových spolků – spolek divadelních ochotníků, založený r. 1869, zpěvácký spolek z r. 1862, Beseda čtenářská a Sokol z r. 1863 aj. – nové školy, mezi nimi škola pro průmysl a obchod z r. 1869, později v letech osmdesátých i místní listy Hlasy pojizerské a Listy pojizerské charakterizují výrazně tuto proměnu životního tempa a vůbec životního vzhledu.19 V jejím ruchu nebylo ovšem mnoho místa pro onu pravidelnou rozvážnost a tradičnost, která tak živě vyznačovala vlastní, užší domov Pekařův. Naopak: to bylo místo spíše otevřené prudkým vlnám veřejného života, výchvěvům jeho odporu či souhlasu. Je jistě příznačné, že nejsilnější dojem, který se vryl Pekařovi v mysl z turnovského prostředí jeho dětství, byla veliká demonstrace, uspořádaná na náměstí turnovském r. 1878 po pádu tureckého Plevna do rukou ruské armády, první česká demonstrace politická, již – jak podotýká ve svých vzpomínkách20 – zažil. Leč právě tento kontrast musil se živě dotknout tvárlivé duše selského synka z daliměřického gruntu – tím živěji, čím pozorněji a citlivěji od počátku reagoval na všechny popudy svého okolí.

I navenek – ve vzpomínkách těch, kdož ho pamatují či pamatovali v letech jeho docházky do obecné školy turnovské – odráží se Pekař velmi zřetelně od vlastního prostředí turnovského. Sestra jeho, paní Marie Brožová, zachycuje jej s typicky uličnickým gestem, dráždícím svou venkovskou nevázaností a neohledností městsky uhlazeného lékárníka Radského,21 a také v pamětech spolužáka z turnovských škamen, pozdějšího kolegy na univerzitě J. V. Šimáka, objevuje se Pekař jako element rušící svým    {15}nezkroceným temperamentem dítěte rozevlátých větrných strnišť a mezí dobrou kázeň turnovské školy, cosi cizího svou mrštnou křepkostí, vycvičenou někde v jizerských stráních, od ostatních žáků pana učitele Srpa: „Daliměřice a Turnov byly dva různé světy,“ dodává Šimák výrazně.22 Ještě více však patrně než tímto vnějším svým gestem i vzezřením odlišoval se Pekař od prostředí, do něhož se dostal na obecné škole, svým životem vnitřním. Cizost atmosféry, v níž se ocitl, zatlačovala jej – aniž si toho snad sám byl vědom – do jakési sebeobrany vzdalující se vždy hlouběji tomu, co jej obklopovalo a naň útočilo, a uchylující se znovu a znovu do jiného světa, povýtce vysněného, neskutečného, odpovídajícího však plněji jeho vnitřním sklonům. V jeho duchové fyziognomii objevují se první rysy romantika.

Takový proces duchový nebyl v 19. věku zjevem vzácným a výjimečným. Zejména v době, kdy uvolněním přehrad, dělících dotud jednotlivé společenské vrstvy, otevřely se hojné cesty k přestupu jednotlivcovu z jednoho prostředí sociálního do prostředí jiného, povýtce vyššího, setkáváme se s duchy trpícími pocitem jisté osamocenosti či osamělosti uprostřed nového, rytmem a utvářením jim cizího světa, vždy častěji a častěji. Celý proud, nálada doby se vytváří na prahu tohoto věku, kterou označujeme vinětou romantismu.23 A tento proud proniká v duchových dějinách 19. století znovu a znovu, měně se podle místa i jiných vnějších podmínek v podoby značně odlišné. – Ale pro Josefa Pekaře bylo příznačné, jak intenzívně a jak poměrně záhy byl dotčen vlnou romantiky. „Pamatuji se,“ vypráví ve svých vzpomínkách na mladá léta,24 „že již jako hoši na obecné škole zamilovali jsme si staré ruiny hradní v okolí Turnova… a jak četba romantických historií z rytířského věku (např. Jeskyně otce Blažeje) podráždila fantazii, napjala naši zvědavost. Šlo o to, poznat a osvojit si vše, co velikého a tajemného tušili jsme v minulosti např. Bezdězu nebo Trosek anebo Valdštejna, prožít to v myšlence znovu, dovést, aby ty němé ruiny promluvily a zpovídaly nám svoje tajemství.“ Pozvolna rodilo se tu pod povrchem růžolícího venkovského hocha, probíhajícího nevázaně ulicemi turnovskými s brašnou na zádech a skotačícího s kamarády daliměřickými někde ve stráních nad Jizerou, okolo starého hradního stavení hruborohozeckého, či někde na výšinách, odkud mohl do dálky pozorovat rozeznělý obzor svého kraje, jako krystalický útvar jeho romantiky cosi, co se mělo stát přímo jeho životním osudem: láska k minulosti – k zašlým stínům rodného kraje a jejich zdánlivě postižitelnému, a přece až neskutečnému životu. Pekař cítil snad instinktivně, že únik do této oblasti je zároveň jistou obranou jeho domova, jeho domácího ovzduší a jeho tradicionálního charakteru proti novým a novým přílivům a příbojům světa, který poznával – ne bez jisté zvídavosti, ale také nikoli bez jisté úzkosti a jistého odporu – v prostředí turnovském.

{16}Vysvětlení zvlášť zesílené ozvěny romantismu u Pekaře třeba hledat patrně především ve formaci a vzhledu kraje, v jehož středu prožil svoje mládí. To byla a je oblast, která byla přímo stvořena k tomu, aby podněcovala a umocňovala podobné sklony, a není jistě nadarmo, že zde také se setkáváme se zvláště výraznými stopami duchového ovzduší z počátku 19. věku v jeho výrazu výtvarném i literárním.25 „Ať vkročíte do velikolepého labyrintu skal museckých,“ vypráví Pekař sám s mladistvým nadšením v útržku jakési práce z konce let středoškolských či počátku vysokoškolského studia,26 „nebo do divokých údolí skalního města, tu i tam bude se vám zdát, že jste se ocitli v pohádkové říši jiného světa – mlčící, ohromné, zamračené skalní spousty rostou nad vámi do nekonečné výše, tajuplné ticho lesa kolem vás, nikde života, nikde člověka – jste tu ztraceni, sami v hloubi ohromných lesů, jakoby daleko od světa, daleko od života.27 Co chvíli se vám zdá, že tajemná nějaká víla, o jakých jste slýchali před lety v pohádce, objeví se před vámi a iluze bude dokonalá, úplná. Tíseň jakási, bázeň nevysvětlitelná sevře vám prsa, neoddychnete si volně, dokud se neocitnete venku, kraji, člověku, slunci tváří v tvář! Totéž kouzlo neznámé, spojené s živými vzpomínkami historickými, zaujme vás, zbloudíte-li do lesů maloskalských, na místa, kde – jak temná pověst dí – skrývali se bratří za doby pronásledování a kde prý mladý pan Smil z Michalovic po nešťastném létě bitvy bělohorské sbíral lid k velikému povstání národa. A co půvabných obrazů velkolepé krásy přírodní střídá se před vaším okem, co tklivých dum, co vzrušujících myšlenek a vzpomínek táhne vám duší, když vstoupíte na skalnaté témě hradů Valdštejna, Vranova, Zbiroha, Fridštejna, Rotštejna – a jak se všecky ty zříceniny, jichž tu již dle starodávného podání je ‚jako hnízd‘, jmenují. Co krás přírodních, co romantických pověstí a vzpomínek dějinných pojí se k jediné Hrubé Skále! Ne, netřeba snílka, netřeba idealisty, aby byl naplněn hlubokým podivem, vzrušen mocným dojmem míst těchto, zde neubrání se kouzla srdce nejchladnější.“28

Ale zdá se, že ještě jeden moment zasahoval dosti silně do vývoje romantických prvků v povaze Pekařově: jistý příklad rodinný. Už jeho strýc, bratr matčin, výše vzpomenutý Jan Matouš Černý,29 prošel vnitřně osudem do značné míry podobným osudu Pekařovu a vyspěl v typ romantika – okolnostmi sice značně odlišený, v podstatě však stejnorodý.30 Roku 1866 setkáváme se s ním dokonce ve skupince českých radikálů, vedené známým bouřlivákem roku osmačtyřicátého J. V. Fričem, do níž patřil vedle známého pisatele Pláče koruny české Antonína Kotíka i neklidný aristokrat Rudolf kníže Thurn–Taxis a která chtěla sepnout osamostatňovací plány české s plány Bismarckovými.31 Pro tuto účast byl pak celých třináct měsíců držen v žaláři a stejně odpykal delším žalářním trestem některé články,    {17}kterými bojoval za věc českou v nebezpečných letech rakousko–uherského vyrovnání, éry Auerspergovy, Kollerovy a českých deklarací v Národním pokroku.32 – Vliv strýce Černého a jeho životního příkladu na mladičkého Pekaře musil být tím větší, že strýc – který konečně dosáhl ne nevýznamného postavení životního, zasedaje od r. 1871 jako zemský poslanec za Turnovsko, Bělsko a Mnichovohradišťsko na zemském sněmu Království českého a zasahuje, jak ještě uslyšíme, zároveň do různých kulturních otázek a dějů své vlasti33 – těšil se v rodině daliměřického sedláka opravdové úctě jako jakási autorita rodová. „Ty nebudeš nikdy jako strýc,“ podněcovala matka Pekařova podle vlastního jeho doznání svého syna, stavějíc mu na oči vždy znovu životní příklad bratrův.34 A ze zmínky samé je tuším zřetelně vidět, že mladý Josef Pekař příkladu svého strýce dosáhnout chtěl, že chtěl být takový jako strýc, že se upínal svým duchovým zrakem, zbystřeným rodovou patrně (po matce) ctižádostí k jeho osobnosti.

Jan Matouš Černý měl i nepřímo vliv na duchový život nejstaršího syna své sestry Františky Anny a na zintenzívnění romantických sklonů v něm. Na jeho radu, nemýlím-li se, a podle jeho příkladu byl malý Josef, který při všem svém shora vytčeném nezbednictví zůstával přece jen z nejlepších žáků pana profesora Srpa v obecné škole turnovské a projevoval opravdu kromobyčejné nadání,35 dán – a to před časem jinak obvyklým, už ze čtvrté třídy – na studia na gymnázium v Mladé Boleslavi. A studie mladoboleslavské měly upevnit a prohloubit dosti podstatně romantické rysy v tvořící se duchové osobnosti selského synka z daliměřického gruntu číslo 18.

II. KAPITOLA

Gymnázium mladoboleslavské, do jehož primy byl Pekař v září 1880 přijat,1 byl starý ústav.2 Jeho předkem bylo piaristické gymnázium v Kosmonosích, založené r. 1688 Heřmanem Jakubem Černínem z Chudenic, s jehož otcem, Humprechtem Janem, se měl Pekař později setkat při svých cestách na Kost a vůbec do českého života 17. věku. Roku 1785 bylo přeneseno do Ml. Boleslavi a r. 1880 – právě při vstoupení Pekařově do primy – bylo císařským rozhodnutím z 25. září převzato do správy státní. Jako stará škola měl ústav svoji tradici. Ferdinand Schulz, který na něm studoval v letech 1845–1847, zachytil jeho ovzduší ve své Latinské babičce.

Pekař zastihl v ústavu ještě poslední ohlasy piaristické školy – které snad nebyly bez jistého významu pro jeho pozdější vývoj, jmenovitě pro jeho poměr k baroku, k němuž piaristický řád svými kořeny i svým duchem v nejednom ještě ukazoval.3 Třebaže to nebyla už stará budova z 18. věku    {18}Na Karmeli, kam Pekař chodíval, nýbrž budova celkem novotná z r. 1867, kde neměly už místa veliké barokní portréty s alonžovými parukami, zdobící aulu bývalého piaristického kláštera,4 přece jen kus minulých časů tu dosud zůstával. Ředitelem (zastupujícím) v prvém roce Pekařových studií byl na gymnáziu mladoboleslavském PhDr. Josef Justinián Hradilík, ordinis scholarum piarum, který zůstal v ústavu jako profesor matematiky i později, když ho ve vedení gymnázia vystřídal Norbert Hajnovský – a nahlédnete-li do kroniky ústavní, jak ji v stručných zápisech podávají výroční zprávy gymnázia, setkáváte se tu s typickou scenérií, připomínající nejedním rysem ještě prostředí Jiráskovy Filosofské historie.

Už v primě poznal Pekař na gymnáziu mladoboleslavském některé profesory, kteří měli mít pro formování jeho mladé duše v době středoškolských studií značný význam. Vedle Františka Bareše, který ho tehdy učil zeměpisu a němčině a o němž hned uslyšíme jako o učiteli osudové disciplíny Pekařovy, a vedle třídního Pekařova, „náměstného učitele“ Viléma Kacerovského, kterého si Pekař velmi cenil jako dobrého pedagoga a jemuž vděčil, tuším, za první základy svých vědomostí z oboru latinské filologie – byl to zejména katecheta ThDr. Jan Procházka, který měl pro něho pronikavý význam.5 Tento katecheta nebyl jen z tuctových figur středoškolského vyučovacího aparátu oné doby. Napsal řadu knih, jmenovitě učebnic, z nichž jeho Mravověda pro sedmou školu gymnazijní a Apologetika udržovaly se na gymnáziu mladoboleslavském až do r. 1918, článků do Časopisu katolického duchovenstva aj. Jeho filosofické smýšlení – opírající se o základy sv. Tomáše Akvinského a podporované navenek značnou výmluvností – stálo vysoko. A jeho bystrý duch dovedl patrně, zejména ve vyšších třídách, dobře ocenit nadání Pekařovo.6 Pekař sám kladl později velký důraz na výchovu Procházkovu, která ho podle jeho slov uváděla do skutečných hloubek filosofie a duchového života vůbec. Snad i kus polemického umění Pekařova byl školen v hodinách katechety Procházky, který – jak ukazují jeho středoškolské učebnice – byl opravdu bystrým apologetou.

Ještě významnější však pro životní osudy Pekařovy než profesoři, které Pekař poznal hned v prvém roce svých studií na gymnáziu mladoboleslavském,7 ukázal se mladý tehdy ještě profesor Hynek Konvalinka, s kterým se seznámil jako student v tercii.8 Konvalinka byl z vážené tehdy v Boleslavi rodiny učitelského původu, která byla v úzkých stycích s rodinou pozdějšího Pekařova univerzitního učitele Jaroslava Golla.9 Svým hlavním zájmem byl přírodopisec, ale vedle tohoto oboru učil i matematice v nižších třídách a ve vyšších třídách filosofické propedeutice. Pekař byl jeho žákem v tercii v přírodopise a matematice, v kvintě a v sextě opět    {19}v přírodopise a v septimě a v oktávě ve filosofické propedeutice. Ale styk nadaného studenta s učitelem plným pochopení rozšířil se záhy i mimo vlastní půdu školskou. Konvalinka – přestože ve svém oboru nebyl jen řemeslným středoškolským učitelem a jevil jisté aspirace vědecké10 – neuzavíral se nikterak v úzký kruh speciálního zájmu, nýbrž žil skutečně bohatým duševním životem. Měl velikou knihovnu, v níž tuším beletrie převládala nad svazky vědeckými, zajímal se o hudbu, o výtvarné umění, o otázky divadelního života a vůbec o vše, co shrnujeme běžně pod slovo „kultura“. A ze svého duchového bohatství dovedl štědře rozdávat i svým žákům. Tento přírodovědec vedl studenty mladoboleslavského gymnázia k studiu zejména slovanských literatur. Půjčoval jim knihy ruské, polské, seznamoval je s Puškinem, Lermontovem, s Mickiewiczem. Idealistické slavjanofilství let osmdesátých planulo v něm nejčistším plamenem. Že duchový styk s ním musil neobyčejně hluboce působit na Josefa Pekaře, jehož nitro bylo už rozličně připraveno pro četbu, jakou mu poskytovala knihovna Konvalinkova, nemusím jistě zvláště vykládat. Vliv Konvalinkův po této stránce daleko předčil i vliv jiných profesorů z vyšších tříd jeho středoškolských studií, jako byl třeba pozdější ředitel ústavu Jan Placek, klasický filolog, kterého měl Pekař v kvintě jako řečtináře a jehož důkladnosti si velmi vážil,11 a snad i Antonín Hobl, známý sběratel starých tisků a knihomil boleslavský, Pekařův učitel češtiny v sextě, o němž bude ještě řeč v jiné souvislosti,12 anebo i další členové učitelského sboru.13

Nebyli to ale jen jeho profesoři, kteří formovali svým působením Pekařova ducha v době jeho gymnazijních studií. V prvém svém studentském bytě – u kováře Václava Zouplny na Novoměstském náměstí č. 27 – setkal se Pekař s Josefem Novákem, tehdy sekundánem boleslavského gymnázia.14 Byl to rodák z Ohrazenic – vsi sousedící s Daliměřicemi –, a tedy krajan v užším toho slova smyslu. Rodiče jeho měli jakési styky s rodiči Pekařovými, a malý primán byl dán k Zouplnovým přímo v jeho ochranu. Novák – třebaže jen o rok třídou výše než Pekař – byl už tehdy patnáctiletý a studoval – jak ukazuje hvězdička, provázející jeho jméno v programech gymnázijních až do oktávy – stále s vyznamenáním, což oboje jej kvalifikovalo jistě velmi dobře jako vůdce mladého krajana. Stal se však ve skutečnosti nejen rádcem ve věcech školských, nýbrž jedním z těch, kdož zasáhli hlouběji do jeho osudů. Měl dosti velkou – na studentské poměry v tehdejší Boleslavi – knihovnu, v níž byla zastoupena hojněji moderní tou dobou literatura: romantické počátky Svatopluka Čecha a Jaroslava Vrchlického, ale i starší výrazní romantici cizí: Byron, Goethův Werther (který byl obzvláště oblíbenou jeho četbou) aj. A sám byl celým svým životním postojem tehdy romantikem par excellence: konal pouti po zříceninách    {20}rodného kraje – na Bezděz např., a to v romantickém plášti, s nezbytnou romantickou dýkou atd. To byl opět živel, který nemohl zůstat bez ohlasu v duši mladého kamaráda a spolubydlícího.

Nebylo nedůležité, že i celková situace, v níž se Pekař ocitl po svém příchodu do Mladé Boleslavi, napomáhala rozličně proudu, který doléhal znovu a znovu i důtklivěji prostřednictvím Konvalinkovým, Novákovým a snad ještě jiných, méně patrných činitelů na vnímavého studenta. Mladá Boleslav – město tehdy opravdu už s dosti vyvinutým průmyslovým ruchem15 – byla jen jakýmsi zesíleným obrazem onoho cizího světa, v jehož prostředí se Pekař ocital už v Turnově. A nesnáze i úzkost mladé duše uprostřed této cizoty byly tu ještě zvětšovány tím, že neměla za sebou onoho útulku rodné vsi, kam se utíkala den co den z turnovské školy a jejího života. Marně vybíhal zneklidněný hoch z Boleslavi na okolní výšiny, odkud bylo vidět do jeho užšího domova: na Babu za Kosmonosy, na Švédské šance na Chlumu, nebo aspoň do kaštanové aleje k vojenské nemocnici, odkud bylo možno spatřit dvojkuželí Trosek a setkat se tak v duchu s pohledem z daliměřických strání. „Dívával jsem se,“ vypráví ještě po letech ve svých vzpomínkách na studentské časy,16 „až oči bolely a vracíval jsem se z takové radostné přehlídky našich hor povznesen a obšťastněn, jako když věřící opouští chrám po povznášející missa solemnis.“ Ale přece jen pocit cizoty a osamělosti v nezvyklém prostředí nebyl tím překonán.

V kvartě pak dostavilo se cosi, co musilo tento pocit ještě podstatně posílit: v únoru 1884 zemřela Pekařovi v raném poměrně věku necelých 36 let jeho matka.17 „Mám nyní jen Vás,“ pláče chlapec v gratulačním dopise otci z 18. března t.r.18 Ale hospodář z daliměřického gruntu číslo 18, kterému po nebožce zbylo kromě nejstaršího syna ještě pět dětí – Jaroslav Jan, Marie Aloisie, Anna, Josefa a Jan Křtitel19 – nemohl dlouho zůstat v hospodářství bez hospodyně, a už v květnu 1885 oženil se znovu s Marií, dcerou chalupníka Nováka z Příhrazí.20 A tak domov Pekařův se jaksi ještě více vzdaloval – aspoň v duchu – neboť nová panímáma, třebaže se o nevlastního syna starala s opravdovou péčí,21 zůstávala proň přece jen macechou, k níž, jak se zdá, Pekař nikdy nenašel zcela přímý a důvěrný poměr.22 I ze sourozenců jej opustily ještě v době gymnazijních studií dvě starší sestry23 a namísto nich ozýval se v domácím stavení pokřik nových dětí, nevlastních sester a bratra.24

Není divu, že za takových okolností Pekař vždy více se stahoval a uzavíral sám do sebe, a romantické sklony, projevující se už v jeho dětství, nabývaly zřetelnějšího a zřetelnějšího výrazu. Se spolužáky Janem Krejčím, Františkem Soukalem a Bohuslavem Novým se schází, aby někde za městem v trávě a v úkrytu čítali svoje oblíbené poety, s nimi putuje i na    {21}nedaleké Michalovice hledat jméno Karla Hynka Máchy, vepsané podle místní tradice básníkem do kamene tamní zříceniny, nakloněné románské věže hradní, a i na vzdálenější Bezděz odvažují se pouti za fascinujícím lyrikem Máje.25 A ještě hlouběji noří se Pekař do ovzduší blouznivé romantiky ve společnosti svého spolubydlícího od Zouplnů, již vzpomenutého Josefa Nováka: celé hodiny vysedávají spolu na zdi vzadu za domem zouplnovským, nad hřbitovem okolo kostela svatohavelského, zpíjejíce se typicky romantickou podívanou na staré pomníky a figury náhrobní, stopené ve světle měsíčním – ale i vlastní svou výrazně barvitou maskou: v romantických pláštích a s nezbytnými dýkami. „Strašný lesů pán“ je zřejmě zaujal až po sám kořen jejich duše.

Pod vlivem Konvalinkovy knihovny, která vystřídala, když Pekař po kvartě se odstěhoval od Zouplnů nejprve k paní Františce Beránkové v Železné ulici č. 1 a pak k Josefu Bečvářovskému na Novém Městě č. 7726 a vzdálil se tak z bezprostředního dosahu Novákova, knihovnu jeho romantického spolubydlícího z let nižšího gymnázia, a snad i pod přímým vedením tohoto učitele dostává se Pekař sám k literární práci, vyznačující se typickými rysy pozdějšího romantismu. Četba Pana Tadeáše Mickiewiczova, která jej provázela den co den pozdě do noci, takže exemplář knihy byl zmaštěn a opálen od toho, jak jím zhasínával svíci na nočním stolku, i jiných kusů slavného polského básníka, a četba lyriky Puškinovy mu ukazovaly cestu: z Puškina přeložil slavnou ódu Hanobitelům Rusi pro psaný školní časopis Lípa.27 A pod dojmem Mickiewiczovy sbírky Sonety polskie (v českém překladu Sonety krymské) vznikla vlastní sbírka sonetů, nadepsaná s vědomým odkazem k tomuto slavnému (a Pekařovi také velmi drahému) cyklu Sonety turnovské.28 Spojení obou kořenů romantiky Pekařovy – kořene literárního, vycházejícího z jeho četby, a kořene osobního, vyrůstajícího především z nostalgické touhy po vzdáleném domově – nemohlo být vyjádřeno jistě živěji než touto sbírkou.29

Ale je pochopitelné, že vlastním vyjadřitelem romantických sklonů, ozývajících se takto naléhavě v duši nadaného studenta, musily se stát především ony touhy, které jsme u něho postihli jako krystalizaci jeho nálad už v letech dětských: touhy proniknout do poloskutečného světa minulosti, do jeho hovorů, gest a vůbec do jeho života, seznámit se a sblížit se s ním důvěrněji a donutit jej, aby se otevřel zvídavému zraku chlapecké duše v plné své šíři i hloubce. – Už v kvartě přišly Pekařovi do ruky první sešity Sedláčkových Hradů a zámků.30 Čtení jej patrně zaujalo, ale marně čekal na oddíl o vlastním svém kraji, Boleslavsku, který vyšel teprve r. 1895 jako X. svazek tohoto monumentálního souboru. Nemaje jiné možnosti, jak se seznámit s dějinnými příběhy svého kraje, sáhl po starším německém    {22}pokusu obdobném Sedláčkovu, po Heberových Böhmens Burgen, Festen und Bergschlösser, vydaných v letech čtyřicátých.31 A přestože byly psány německy, začetl se do nich s intenzitou jistě pozoruhodnou. Tam kde jiní v jeho věku se živili (a živí i dnes) četbou co možná vzrušivou a upoutávající – uprostřed studií gymnazijních, v kvartě – čítával Pekař pod lavicí toto sepsání předchůdce Sedláčkova.32 V kvintě navazuje pak na tuto četbu – tak podivně kontrastující s barvitým romantismem rázu byronovského či máchovského, který byl tehdy jinak jeho duševní stravou, a přece jemu tak příbuznou – první Pekařův pokus o sepsání historické: Dějiny Hrubého Rohozce, nejužší domoviny Pekařovy, hradu, k jehož poddaným patřil jak Malý Rohozec, tak Daliměřice, a jehož gotickými okny a profily se inspirovaly patrně i ony shora vzpomenuté jeho chlapecké toulky v minulosti rodného kraje.33

Vlastní studium gymnazijní nemohlo arci dát Pekařovi pro tento žíznivě prohloubený historický zájem mnoho. Učebnice34 byly sice (aspoň některé) psány velmi solidně, ale nepředstavovaly než průměr, který naprosto nebyl s to, aby mladého studenta pevněji připoutal nebo nadchl. Učitel pak, kterého měl Pekař po celou dobu studií gymnazijních pro obor historicko–zeměpisný, profesor František Bareš,35 rovněž nedovedl vyjít mladistvému nadšení ničím podstatným vstříc. Byl to člověk mnohomluvný (Pekař jej charakterizoval ve svých vzpomínkách výrazem ještě značně tvrdším), zabíhající do zbytečných detailů, jako učitel snad ne dvakrát svědomitý, přitom však značně osobitý a k Pekařovi, u něhož všechny tyto vlastnosti s postupem let a s uzráváním jeho osobnosti musily chtě nechtě narážet vždy na zřetelnější a ironičtější odpor, měl vztah, jak se zdá, spíše negativní: je jistě charakteristické, že studenta, u něhož už od nižšího gymnázia jevilo se nejen eminentní nadání historické, ale i velmi značné historické vědomosti, nedovedl uprostřed ostatního učebního průměru klasifikovat než známkou chvalitebnou, kterou mu ponechal i na vysvědčení maturitním.36 A ani jiné podněty, jež dávalo, resp. mohlo dávat studium gymnazijní, v četbě klasických historiků: Cornelia Nepota, Caesara, Sallustia, Tacita, Xenofónta a Hérodota, ve výkladech a písemných pracích češtinářských37 a v oktavánských cvičeních řečnických, v nichž historie měla daleko největší převahu,38 neměly valného významu pro mladého historika: klasičtí autoři byli probíráni většinou se zřetelem filologickým, řečnická cvičení pak nemohla mladého člověka, který přece jen v oktávě byl už školen na konkrétním materiálu a ponořen do živé mluvy věcí, než svým patosem odpuzovat. Jen snad z témat písemných prací mohlo něco v Pekařovi utkvět: tak jmenovitě Hoblův kult Rukopisů v sextě, v roce 1886, kdy se rozvířila otázka pravosti obou domněle staročeských památek a kdy se začíná    {23}veliká kampaň, v níž i Pekař se měl dostat k slovu svými pojednáními o Hrubé Skále v Rukopise královédvorském, nezůstal patrně beze stopy v mladé mysli – také proto, že byl živě posilován Pekařovým oblíbeným učitelem Hynkem Konvalinkou, který byl vášnivým obhájcem obou skládání a neváhal v této věci se ostře střetnout i s dobrým jinak přítelem Jaroslavem Gollem.39

Pro vnitřní intenzitu Pekařova historického zájmu je však příznačné, jak dovedl i tímto suchopárem neúrodné proň půdy školské nalézt cesty do oblasti dějinného života. František Bareš, který měl jistou ctižádost publicistickou a otiskoval také po různých časopisech drobné články z oboru historického,40 vzal na se někdy v roce 1885 či 1886 úkol napsat k nastávajícímu dvoustému výročí mladoboleslavského prvního školního ústavu – gymnázia tamního – dějiny mladoboleslavského školství. Pracovním základem k této historii, která později – r. 1888 – skutečně vyšla tiskem pod názvem Dějiny školství mladoboleslavského, byl přirozeně městský archív boleslavský, jehož správcem – stejně jako boleslavského muzea – Bareš už od r. 1885 či 1886 také byl. K uspořádání archívu a tuším i k opisování některých jeho dokladů, které mohly být pramenem pro připravované Dějiny školství mladoboleslavského nebo pro rovněž projektované širší Dějiny města Mladé Boleslavě (které už r. 1890 ohlašoval jako rukopis41), rozhodl se Bareš použít pomoci svých nadanějších žáků. Vedle J. V. Šimáka – kdysi spolužáka Pekařova, tehdy kvartána, resp. kvintána boleslavského gymnázia – byl to hlavně Pekař, který už v sextě byl poctěn touto – poněkud vypočítavou arci a sobeckou, jak se ukázalo – důvěrou profesorovou. A Pekař se věnoval práci opravdu s plným nadšením. „Dělali jsme vše možné,“ vypráví J. V. Šimák ve svých vzpomínkách na tato léta,42 „z vděku, že přicházíme ve styk se starožitnostmi, a což teprve s archívem. Pan profesor nám půjčil domů, co jsme chtěli, jen když jsme mu slíbili výpisky o školství. Jak pracovat, vypisovat, vybírat, udržovat přehled, neřekl nám ovšem nikdo; neznámá látka nesmírně vábila, přestože byla psána těžkou literou, tedy jsme opisovali, jak co přišlo do rukou, přímo náruživě. Pekař sám přišel na to, že nezáživné účty městské jsou vlastně výborným zdrojem pro poznání kulturního života, jehož obraz – počínal tehdy psát Zikmund Winter – mu tanul na mysli; mne zatím lákaly stránky rodopisné. Vypsali jsme tak spousty zpráv; já sám jsem odhadl své sbírky na osmdesát hustě popsaných archů, Pekař měl ještě mnohem více. Netušili jsme ovšem, že nepracujeme pro sebe, pan profesor nejenom si přisvojil naše výpisky za vlastní, ale vypůjčil si po čase všechen náš materiál a již nám jej nevrátil.“43

K paleografickému kursu víceméně bezděčnému, který takto Pekař prodělával při své práci v archívu mladoboleslavském, připojovalo se ovšem    {24}i jisté samostatné literární studium, zajišťující vlastní vědeckou bázi rodícího se historika. J. V. Šimák ve svých vzpomínkách, které jsem právě citoval, zmiňuje se o Emlerových Pozůstatcích desk zemských, které si Pekař vypůjčil v kvintě z besední knihovny turnovské a z nichž si vypsal hojně kusů k historii celého Pojizeří.44 V sextě vrátil se Pekař znovu k Sedláčkovým Hradům a zámkům, které ho přede dvěma lety přiměly k čtení Heberových Burgen, Festen und Burgschlösser. (Je jistě charakteristické, že i v této literární průpravě k budoucímu životnímu dílu převládal u Pekaře zřetel k půdě, v tom především k půdě rodného kraje!)

Z těchto studií vyrostly pak konečně na samém sklonku středoškolských let Pekařových jeho první publikované práce historické. Byla to především drobná monografie Mistr Jiřík Kezelius Bydžovský, otištěná v Památkách archeologických (r. XIV.) v roce, kdy Pekař maturoval – a pak tři článková pokračování v krajinském listě Jizeran, uveřejněná v roce dalším: Hrad Valdstein,45 Liber Klevetarum 46 a nejrozsáhlejší řada Mladá Boleslav ve věcích minulých.47 Kromě Hradu Valdsteina, který jako historie jedné z nejznamenitějších hradních památek užšího domova Pekařova48 (až do konce jeho slávy, tj. do 16. století) byl zřejmým pokračováním v linii nastoupené už v kvintě shora uvedenými Dějinami Hrubého Rohozce a byl vybudován především na výpiscích z příslušné literatury49 – jsou to vesměs práce, které děkovaly za svůj vznik prostředí boleslavskému a jeho historickým či konkrétněji archívním pramenům. Prvá z nich, založená „dílem na vlastním životopisu Kezeliově, dílem na knihách archívu mladoboleslavského“, z literatury pak na Dvorského Pamětech o školách českých, byla pokusem o monografické vylíčení jednoho z nejzajímavějších a nejcelistvěji doložených zjevů, s nimiž se Pekař ve svém studiu posledních let mladoboleslavských setkal. Druhá představuje jakousi žánrovou studii – „črtou kulturněhistorickou“ ji autor sám nazývá v podtitulu – glosující vtipně, způsobem, který živě už připomíná pozdějšího Pekaře z Knihy o Kosti, zápisy „knihy rozepří a stání“ z let 1517 až 1602, chované v muzeu mladoboleslavském.50 U třetí posléze, jež se opírala vedle kroniky Kezeliovy 51 a kronikářského vypsání příběhů mladoboleslavských od probuzeneckého kněze Františka Novotného z Luže52 opět hlavně o archív mladoboleslavský, je povaha její vytčena dosti zřetelně už jejím názvem.

Psychologickými kořeny utkvívají všechny tyto práce zřetelně v onom ovzduší zesíleného romantismu, o kterém byla svrchu řeč a které ve své dychtivosti hledělo proniknout k obrazu minulosti co možná nejpevnějšímu a nejživějšímu, zachytit přecházející stíny co nejreálněji. Nejvíce je to vidět na poslední z nich – Mladá Boleslav ve věcích minulých. Je to jakási pouť – a možno přímo říci: romantická pouť po Boleslavi a jejích    {25}památkách. Po krátkém, povšechném popisu osudů mladoboleslavských od 15. do 17., resp. 19. věku následuje obecný popis města ve starých časech: jeho bran, forten, vzezření domů, dláždění atd. – a pak jde autor od jednoho význačného monumentu k druhému, rozhovořuje se o příbězích, které tím či oním prostředím v minulosti prošly, o držitelích takového hradu mladoboleslavského, Templu atd.53 – Ale i druhé práce prozrazují týž duševní původ: Kezelius a Liber Klevetarum nebyli dojista než jakýmsi oživením téhož prostoru romantického, v němž se Pekař pohyboval, procházeje poloneskutečnými už ulicemi, náměstími a branami staré Boleslavi,54 a o Hradu Valdsteinu, na jehož příbuzenství s Hrubým Rohozcem jsem už poukázal, není dojista třeba mluvit obšírně.

Jak se Pekař zabral do studia mladoboleslavské historie a jejích pramenů, o tom svědčí výmluvně ta okolnost, že ještě po maturitě zůstal v letních měsících roku 1888 v Boleslavi, aby tu pracoval – zdánlivě pro Bareše, ve skutečnosti však patrně především zase pro sebe – v městském archívu.55 Jeho životní dráha byla Mladou Boleslaví pevně určena, a vysokoškolské stipendium, na něž vstupoval zpodzimu 1888, mělo jen dát rozhodnutí zde vyhraněnému vědeckou základnu, dotvořit to, co nemohl dokončit ani sebeintenzívnější zájem laikův.56

III. KAPITOLA

Do Prahy odcházel Pekař r. 1888 s plným sebevědomím mladého muže, který právě vykonal zkoušku dospělosti a domnívá se, že má celý svět otevřený: „O Prahu se již vůbec nebojím,“ píše rodičům v dopise z 30. července ještě z Boleslavi, „v zajetí archivářském.“1 – „Budu tam mít doporučení, a mocných doporučení dosti, a nejvíce sebe sama. Přečetl jsem celý archív boleslavský a tu jsem nad jiné způsobilý k podobné práci…, a tak se již neztratím.“

Ale tomuto sebevědomí se mělo záhy dostat značného omezení starostmi o zabezpečení hmotného základu vysokoškolských studií. Naznačili jsme již shora, že otec Pekařův sám dosti těžce se oháněl v hospodářství, aby unesl tíhu, kterou naň mnohočlenná rodina i jiné nesnáze situace vznášely. Pekařův podíl po matce – tři sta zlatých, vězících ostatně tak jako tak zase na statku daliměřickém – byl jistě vyčerpán z největší části už za studií středoškolských. Už na gymnáziu, jak se zdá, se Pekařovi leckdy nedostávalo peněz.2 A na vysoké škole bylo lze předvídat, že náklad bude tím větší, čím výše stála obecně cenová úroveň životních potřeb v hlavním městě království tehdy nad cenami měst venkovských. O stipendium se Pekař    {26}ucházel marně už na střední škole.3 A žebrat znovu o nějakou podporu tohoto druhu – na to byl patrně mladý muž příliš hrdý.4 Nezbývalo tedy, než poohlédnout se po nějakém vlastním postavení, které by mu umožnilo projít čtyřmi lety univerzitního studia, potřebnými k dosažení absolutoria a vykonání příslušných zkoušek. Z dopisu z 30. července 1888, který jsem právě citoval, vyplývá, že Pekař měl namířeno do zemského archívu českého, kde se chtěl uchytit zatím jako písař. Doufal, že mu v té věci bude podporou František Dvorský, adjunkt zemského archívu a tou dobou, tuším, již predestinovaný archivář,5 který byl nějak znám s jeho poslední mladoboleslavskou bytnou, paní Bečvářovskou.6 A pro případ, že by vstupu do zemského archívu se naskytly překážky, počítal aspoň se skrovnější možností v archívu města Prahy. „P. prof. Bareš,“ píše domů, „nabízí mi, že se za mne přimluví u pp. dr. Emlera a dr. Čelakovského, kteří spravují městský archív pražský, abych tam byl přijat za písaře (to i strýc Černý chce).“8

Než ze všech těchto nadějí, které důvěřivě do světa rozběhlý abiturient mladoboleslavského gymnázia měl zřejmě za velmi pevné,9 nezbylo záhy nic, třebaže Pekař patrně opravdu – jak ukazuje jeho styk se zemským archívem, dotčený v jeho práci o Kezeliovi – v zemském archívu pracoval a snažil se zde zachytit.10 Jediný, kdo nezklamal Pekařovu důvěru v těchto nesnadných počátcích, byl bývalý profesor mladoboleslavského gymnázia Josef Ladislav Píč, tehdy docent slovanských a rakouských dějin a profesor gymnázia v Žitné ulici,11 který mu byl – už patrně z posledních let gymnazijních studií jeho – zavázán za nějaké drobné služby.12 Píč mu doporučil zjara 1889 kondice v rodině inspektora technické finanční kontroly Aloise Kaše, a kondice ta – spolu s kondicí v rodině Černovických, k níž se Pekař dostal za okolností neznámých – tvořila pak, jak se zdá, hlavní hmotný základ jeho za jeho studií vysokoškolských.13

Ale základ tento – i když nešlo dojista o kondici hubenou, nýbrž spíše o místo jakéhosi domácího učitele, resp. vychovatele14 – byl přece jen značně úzký a naprosto nebyl s to, aby zbavil Pekaře hmotných starostí úplně. Pekař, který ještě o prázdninách 1888 tak hrdě odmítal odměnu, nabízenou mu profesorem Barešem za jeho práce v městském archívu boleslavském, byl nucen, když si Bareš vypůjčil část jeho výpisků z tohoto archívu a nevracel mu je, předložit bývalému učiteli účet za svoji práci, a byl rád pětizlatce, kterou za svoje skripta – s gestem ne zvláště vlídným – dostal.15 A když otec, který patrně zpočátku pod dojmem nadějí synových byl ochoten obětovat, co bylo možné, začínal se rozpakovat nad nákladem dlouhých studií, dávaje mu na uvážení, neměl-li snad studovat něco méně nákladného, nebo vůbec nechat studií vysokoškolských a věnovat se dráze nějakého úředníka se středoškolským vzděláním,16 a postupem času    {27}rozpakování to a zdráhání stále rostlo – pokusil se pomoci si z nouze přece jen stipendiem. Podal si žádost o podporu z jubilejního fondu akademického čtenářského spolku v Praze17 – a zpodzimu 1891 dostalo se mu zásluhou Jaroslava Golla a Antonína Rezka, obou jeho univerzitních profesorů, o kterých hned uslyšíme, ceny vypsané z „jubilejního fondu císaře Františka Josefa pro posluchače c. k. české univerzity Karlo–Ferdinandovy“.18

Toto obtížné probíjení hmotné u Pekaře v prvých letech jeho univerzitních studií i později, když už nalezl pevnější koleje v studentském životě pražském, nemohlo zůstat bez vlivu ani na jeho vnitřní život – ba lze říci, že působení jeho na Pekaře bylo snad důležitější, než by se na prvý pohled zdálo. V drsném klimatu stálých nesnází upevňuje se osobnost mladého muže, z chlapce, který žil především určitému světu snů, stává se individualita, zesílená ve svém protikladu proti cizímu okolí skutečným bojem. A zároveň rodí se tu bojovník, jehož mladistvá odvaha blížila se vždy zřetelněji útočnému proudu, rozlévajícímu se současně v řadách české intelektuální společnosti a označovanému vinětou realismu.

Už za doby středoškolských studií dolehly nepochybně k sluchu vnímavého studenta boleslavského gymnázia první zprávy o velkém duchovém konfliktu, v němž se střetla mladší generace učitelská z české univerzity, nedávno osamostatněné, s valnou částí pražské a potom vůbec české veřejnosti v otázce pravosti či podvrženosti Rukopisů královédvorského a zelenohorského. Pekař bedlivě sledoval denní tisk tehdejší – od otce vyžádal si na začátku oktávy zvláštní písemné svolení k tomu, aby směl „navštěvovat občas hostinec sl. sborem profesorským studentům vykázaný … kvůli novinám“,19 a jevil-li, jak zdůrazňují vzpomínky jeho přátel,20 živou pozornost i pro události a zjevy poměrně odlehlé – pro vývoj věcí v Rumunsku třeba –, je přirozeno, že tím více musily se ho dotknout rozsáhlé polemiky, týkající se přímo českého prostředí, jmenovitě když v jejich středu stál problém z okruhu jeho nejužšího zájmu, problém historický. I školou konečně, jak jsme slyšeli,21 byla rozličně připravena a vypěstěna u mladého studenta citlivost k hlavnímu tématu těchto urputných sporů.

Když přišel Pekař do Prahy, byl proud, který původně vystoupil jako hnutí ryze vědecké, rozlit již do šíře a zasahoval den po dni další a další otázky i odvětví českého veřejného života. K starší, od r. 1883 vydávané vědecké revui Athenaeum, jejímž cílem bylo, „abychom seznávali vědeckou práci domácí a cizí a soudně obzírali se ve velikém obzoru myšlení lidského“,22 přibyl r. 1887 čtrnáctideník Čas, věnovaný širším problémům politickým, hospodářským atd. A právě v prvém roce Pekařova univerzitního studia – r. 1889 – mění se tento Čas v týdeník, probojovávající už přímo politický program skupiny „realistů“: Masaryka, Kaizla a Kramáře. Pekař, jehož    {28}zájem o život širší veřejnosti se přechodem do pražského prostředí nejen nezmenšil, nýbrž ještě stupňoval, a který celé dny dovedl nyní strávit v kavárnách, takže – jak prozrazuje J. V. Šimák23 – dobré duše, starající se v nedostatku jiného zaměstnání o jeho budoucnost, roznášely o něm, že prý vůbec nestuduje, a divže neudělaly z něho „ztracenou existenci“ – byl vydán vždy důtklivějším a důtklivějším duchovým nárazům ze strany nového hnutí. I v univerzitních posluchárnách, v přednáškách profesorů a v hovorech kolegů doléhalo k němu vlnění „realistického“ proudu. A tak není divu, že se Pekař dosti rychle – tempem, přiměřeným ostatně jeho mladistvému elánu – blížil novému hnutí a jeho hlavním představitelům.

Po jakémsi méně určitém zápisu prvního semestru, který byl tuším diktován také snahou ušetřit co možná na kolejném24 – zapisuje si Pekař už v druhém semestru, tj. v letním semestru roku 1889, do indexu jména hlavních spolubojovníků realistické družiny z oborů, které tvořily program jeho vysokoškolského studia: Golla, Rezka a Gebauera.25 A jak ho tato jména, či lépe: výklady těchto profesorů upoutaly, je vidět z dalších jeho zápisů indexových, v nichž zejména jméno Gollovo se opakuje bezvýjimečně ve všech semestrech, a to ne pouze jedním kolegiem, nýbrž celým čtením, jež tento v tom či onom běhu byl četl.26 V zimním semestru 1889–90 vstupuje Pekař dokonce do semináře Gollova, kde v následujícím semestru odevzdává seminární práci Kandidatury Přemysla Otakara II. na německý trůn a v letním semestru 1891 novou práci Povstání proti Václavu I. v letech 1248–1249;27 a sotva v zimním semestru 1891 zahájil i Rezek svoje cvičení seminární, dává se zapsat i do nich, aby tu ještě v témže semestru vypracoval téma Albrecht z Valdštejna a jednání s nepřáteli císařovými v letech 1630–1634, základ známé své pozdější práce o valdštejnském spiknutí.28 To bylo přilnutí – při pracovní intenzitě, jež je provázela – velmi významné a ještě více dodávala mu důrazu důvěra, kterou si Pekař u těchto svých „realistických“ učitelů získal a která se zřetelně značí už v uznáních, provázejících jeho práce v obvyklých zprávách o činnosti seminární.29

Že pak nešlo tu skutečně jen o věc náhodnou – jen o náhodné setkání nadaného žáka s vynikajícími učiteli, pochopivšími jeho talent – ukázala nevelká, ale ne nezávažná studie Pekařova Hrubá Skála, otištěná s podtitulem Příspěvek k historické topografii a ke sporu o Rukopis královédvorský – v listopadovém čísle Athenaea z r. 1890.30 Význam tohoto drobného článku, kterým se postavil mladý historik, teprve v pátém semestru studií, do šiku útočníků proti domnělým rukopisným památkám staročeským (Pekař v něm dokazuje, že slavná báseň o boji Beneše Heřmanova „v lese pod Hrubú skalú“ nemůže být skutečným plodem českého středověku, poněvadž název „Hrubá skála“ je teprve novodobý název pro hrad, nazývaný až    {29}do 17. století pouze „Skály“31), pochopíme úplně, uvědomíme-li si, jaký vnitřní boj jeho autor nepochybně probojoval, než se k svému vystoupení odhodlal. Pekař necouvl nejen před vzpomínkou na starého boleslavského přítele, profesora Hynka Konvalinku, o jehož zaujetí rukopisném jsme zaslechli shora, ale ani před ohledem na svého strýce Jana Matouše Černého, který vystoupil již po vydání druhého z „rukopisných“ čísel Athenaea proti odpůrcům Rukopisů polemickým článkem Ke sporům o naše rukopisy v Národních listech z 22. dubna 1886 a nedlouho potom vydal dokonce celou brožurku na obranu zavržených, domněle staročeských památek Legenda o sv. Kateřině a Rukopisové královédvorský a zelenohorský,32 a na svého dobrodince z prvých let univerzitních, Jos. Lad. Píče, jehož úporný boj o uchování Rukopisů v řadách staročeské literatury skončil, jak známo, později tragickou smrtí.33 I hlas z nejsilnějších, jež se ozývaly v jeho nitru – hlas rodného kraje, pro nějž byla báseň o Beneši Heřmanovu a jeho statečném lidu kusem jeho romantické slávy – musil ustoupit před jeho rozhodnou vůlí.

Zdálo by se ovšem, že těsným přilnutím Pekařovým k realismu a k předním našim představitelům jeho ocitli jsme se na jistém přelomu Pekařova života – alespoň vzhledem k oné bohatě rozvité romantické náladě a sklonnostem jeho, které jsme postihli v předchozích úsecích svého vyprávění. Realismus34 přicházel do našich zemí jako reakce proti duchovým tendencím, které došly u nás výrazu v roce osmačtyřicátém a v letech vnitřně na tento rok navazujících. Nebyla to než jakási odlika obecnějšího proudu evropského, který vystřídával revoluční bouřliváky rázu Louise Blanka, A. I. Gercena, M. A. Bakunina, G. Mazziniho, L. Kossutha atd. jmény Bismarck, Cavour, Deák atd.35 A jako jinde, tak i u nás bylo vnitřním úkolem jeho především, aby odstranil ono idealistické myšlení a vůbec idealistický životní postoj, který kdysi vytvářel programové perspektivy – svět tak, jak má být – pro životní nástup novotné, mladistvým elánem vybavené politické vrstvy měšťanské, který se však postupem času ukazoval ve své schematičnosti vždy zřetelněji neschopný řešit skutečnou situaci národa –, a aby přiblížil celý český život opět skutečnosti, tj. daným podmínkám vývojovým i statickým, hledaje v nich a z nich cíle národních snah i prostředky k jejich dosažení. To pak mohli bychom vykládat – alespoň do jisté míry – i jako popření onoho základního poměru Pekařova k sociální skutečnosti jej obklopující, onoho romantického „útěku“ z vlastního životního prostředí, neuvědomělého, stálého „hledání domova“, které jsme prve byli vyzvedli jako základní motiv jeho vnitřního života v mladších letech.

Ve skutečnosti však o žádném protikladu nelze v tomto případě mluvit. Naopak, byl to právě ten romantický pocit odporu proti cizí atmosféře    {30}českého liberalistického měšťanstva let sedmdesátých až osmdesátých, který v duši Pekařově rozličně otvíral cestu novému duchovému proudu a sbližoval jej s ním. Nezapomínejme, že hnutí realistické jevilo se mladému studentovi, přišlému do Prahy zpodzimu r. 1888, jakýmsi velkým kacířstvím uprostřed málo mu sympatické české intelektuální veřejnosti té doby, jakýmsi odbojem proti ní, útokem na její klid a vůbec na její duševní život. A taková představa musila ovšem mladého, energie plného muže strhovat tím silněji, čím odhodlaněji a optimističtěji hleděl – jak jsme viděli z dopisů prve citovaných36 – vstříc svému životnímu boji. Že nastupoval tu do útočných šiků pod heslem přiblížení ke skutečnosti (ve smyslu právě vyloženém), lze konečně vysvětlit. Jeho romantismus jakýmsi paradoxem oč více se stupňoval, o to více se snažil postihnout onen „druhý svět“, za kterým se upínal, v jeho co možná konkrétní podobě. Slyšeli jsme shora, že už za dětských let si přával „poznat a osvojit si vše, co tajemného tušili jsme v minulosti např. Bezděze nebo Trosek anebo Valdštejna, prožít to v myšlence znovu, dovést, aby ty němé ruiny promluvily a zpovídaly nám svá tajemství…“37 „Tak,“ navazuje příznačně další výklad,38 „jsem začal shledávat vše, co moudrého i pošetilého bylo psáno o historii našich hradů na Turnovsku, v kvintě jsem ‚spisoval‘ dějiny Hrubého Rohozce a prvá má tištěná práce byly Paměti o hradu Valdštejnu…“39 S atmosférou let univerzitních, jak jsme ji zachytili v úvodu této kapitoly, i s novými cestami, jež mu studium vysokoškolské otvíralo do zdánlivě již uzavřených životních perspektiv, musila se pak tato snaha o konkrétní postižení minulosti ještě zesílit.40 Přitom však, jak ještě uslyšíme,41 Pekař se nikterak nevzdával onoho základního postoje, který jeho romantismu dodával jeho duchového charakteru: prožívání minulosti jeho „druhého světa“, snahy o splynutí s ní, „hledání domova“ v jejích formách životních a osudech.

Pekař si ostatně patrně záhy začal uvědomovat, že pod společnou střechou českého „realismu“ sešly se osobnosti profilu i základního ražení dosti rozličného. Vedle T. G. Masaryka, bojovného a energického ideologa se zřetelem obráceným spíše do oblasti náboženské, který se představoval jako pozdní dědic a pokračovatel revolučních tradic osvícenských a raně romantických,42 stál tu Josef Kaizl, liberál více s národohospodářským zájmem, jehož realismus byl daleko ochotnější ke kompromisům s danými skutečnostmi než pevné zaměření jeho kolegy filosofa,43 a opět Josef Král třeba, charakter vyloženě vědecký, stavějící se do jistého odstupu ke všem pokusům, jež mířily do řad širší politické společnosti české,44 atd. I mezi „realistickými“ vlastními učiteli Pekařovými, o kterých jsme se prve zmínili, byly ne nepatrné rozdíly, pokud šlo o duchový základ jejich osobnosti.

{31}Nejvýznamnější z nich pro tehdejší mládež, jež se věnovala oboru historickému, byl nesporně Jaroslav Goll.45 Jeho působení na mladé lidi, přicházející koncem let osmdesátých minulého věku na pražskou českou univerzitu,46 vyplývalo do značné míry už z vnějších okolností na fakultě: Goll byl tu vlastně jediný, který se těchto mladých lidí v plném slova smyslu učitelsky ujímal. Tomek – který ostatně jako učitel neprojevil nikdy přílišnou aktivitu, takže mu to bylo až vytýkáno47 – opustil právě v roce 1888, kdy Pekař vstupoval na vysokou školu, katedru univerzitní. Kalousek omezoval se pouze na přednášky a práci literární, stejně Jireček a Píč48 –, a Rezek teprve, jak jsme slyšeli, v zimním semestru 1891 zahájil svůj seminář. Jen Emler zasahoval do vývoje mladých adeptů historické vědy hlouběji, jsa ředitelem semináře historického – ale to nebyl historik ve vlastním slova smyslu, nýbrž především učitel pomocných věd historických.49

Než lze jistě právem tvrdit, že i kdyby těchto vnějších okolností, zvláště příznivých pro učitelské působení Gollovo, nebylo, byl by býval Goll připoutal k sobě alespoň ty z mladých historiků, u nichž se projevovalo více než pouhá touha po osvojení zručnosti řemeslné. Byl to člověk tak širokého rozsahu duševního, schopný vcítit se do tolika duševních poloh jako málokdo jiný – a tak byl jaksi předurčován k tomu, aby působil na širší obec žákovskou, skládající se z temperamentů, orientací a sklonností dojista značně rozličných. Kde jeden z těch, kdož se do jeho blízkosti dostali, byl přitahován literární formou, kterou tento básnický souputník Jaroslava Vrchlického a jeho spolupřekladatel Baudelairových Květů zla až do nejpozdnějšího svého věku zachovával –, upoutával se druhý širokým rozhledem jeho po současném horizontu, živým, neškolským zájmem o „kus velkého světa“, který si nesl z mladších let a kterému dal tak pěkně výraz ve svém nekrologu Ladislava Hofmana kdysi,50 a jiný opět dokonalou technikou jeho práce historické, prozrazující netoliko dobré školení Jiřího Waitze, kterým prošel ve své přípravě vědecké,51 ale i neobyčejný kritický důvtip vlastní, nebo bystrostí jeho paralel, spínajících zjevy dějin domácích přesvědčivě s obdobami cizími – atd.52

I Pekař našel zcela nepochybně u Golla v bohatém rejstříku jeho ducha – přese všechny rozdíly, které v základu lišily tohoto selského synka spíše rudimentárního ražení od příslušníka staré úřednické rodiny německého původu,53 navyklého zjemnělé kultuře, jakou prostředí těchto rodin představovalo54 – některé stránky příbuzné, které v něm vzbuzovaly důvěru k tomuto učiteli a sbližovaly jej s ním pevněji, než by byl mohl sebeintenzívnější styk pouze školského rázu. Čtete-li dnes ještě posmrtně vydaný soubor Gollových Básní,55 vidíte, že se tu ozývají tóny, které vám přímo naléhavě připomínají mladého Pekaře, jak jsme jej prve aspoň    {32}stručným pohledem postihli v líčení jeho let gymnazijních. Taková „elegie“ Bezděz, kterou psal dvacetiletý Goll, se svými máchovskými intonacemi a celou svou strukturou chtě nechtě upomene vás na romantické přátelství Pekařovo s J. Novákem a na jeho pouti, poutané namnoze právě tím výrazným dvojvrším bezdězským – i na pozdější, ještě mladicky rozevláté rozpomínky Pekařovy, odnášející se „daleko do modré dálavy, kde za jasného dne svítily v slunci stěny hradu někdy Otakarova“.56 Nevadí nikterak, že v době, kdy se Pekař s Gollem na univerzitě setkal, Goll dávno už nepsal verše tohoto romantického ražení, stáhnuv se na užší plochy lyriky v pravém slova smyslu intimní, ovlivněné formálně jinými literárními zkušenostmi, jimiž zatím prošel: určitá paralelita vnitřních osudů tu byla – a tón Bezdězu v Gollovi zůstal jako porozumivá reminiscence jistě stále.57 Nadto Pekař vycítil ve svém učiteli i cosi jako zájem krajanský. Goll – třebaže sám nebyl svým rodem připoután k Boleslavsku v tom smyslu, jako třeba Pekař k Turnovsku – přece jen cítil se příslušníkem boleslavským: města, v němž Pekař strávil celých osm let života a ke kterému byl poután, jak víme z předešlého líčení, živými kořeny – a rád o tomto kraji i prostředí vyprávíval.58 Profesor Hynek Konvalinka, nejlepší přítel Pekařův z jeho středoškolských studií, a celá jeho rodina byli, jak již naznačeno, ve velmi přátelském styku s Gollovými.59 – Je proto přirozené, že mladý studující historie se připjal k svému učiteli, oslňujícímu jej patrně i jinými vlastnostmi, jimiž obecně imponoval mladým lidem jeho věku, poměrem, který po pravdě možno nazvat vroucím a který ovšem znamenitě otvíral dveře Gollovu působení na něho i ve vlastním jeho vědeckém oboru.60

Intenzívnímu poměru Pekařovu ke Gollovi dostalo se arci jisté protiváhy ve vztazích, které upoutaly mladého historika k druhému z univerzitních učitelů jemu blízkých – k Antonínu Rezkovi.61 Rezek byl do značné míry člověk jiného ražení než Jaroslav Goll. Už jejich vstup na vědeckou dráhu byl výrazně jiný: proti Gollovi, který se svou přípravou pracovní připínal především k historickému bádání evropského obzoru, byl Rezek spíše typem staršího badatele historického u nás. Svou dráhu započínal archívní prací, kterou konal pro W. W. Tomka – a v tom vlastně záležela skoro celá jeho odborná příprava. Ale i pozdější vývoj pracovní rozlišoval oba historiky velmi zřetelně: Rezek – i když se živě účastnil „realistického“ hnutí, jež se seskupilo v Masarykově Athenaeu, sdíleje se s ním do značné míry i jeho snahy po „zevropeizování“ českého současného života,62 a dokonce i do sporu rukopisného zasáhl aspoň obranou svého přítele Golla proti nevědeckému a spílavému útočení Národních listů63 – svým temperamentem klonil se stále spíše k oné vědě historické, která byla v úzkém kontaktu se současným politickým životem a odpovídala tak starším poměrům    {33}vědeckým u nás.64 Není nadarmo, že v jeho semináři vykládaly se spisy tak par excellence politického obsahu, jako byl Machiavelliho Il Principe, jehož vzpomíná Pekař ve svých vzpomínkách na toto prostředí.65 A také jeho účast v Athenaeu svým rázem ukazuje velmi živě, tuším, jeho profil, blížící se po této stránce spíše aktualistnímu Masarykovi a jeho snahám o užší spojení „realistické“ vědy s veřejným životem.66

Ale právě rozdíl, který dělil Golla a Rezka, musil chtě nechtě připuzovat k Rezkovi mladé lidi, kteří přicházeli koncem let osmdesátých na českou univerzitu studovat historii. U Rezka nacházeli cosi, čeho u Golla postrádali: jakési živější ovzduší a jistý vznos, který se chtě nechtě rodil v historickém výkladu i díle, dotčeném tak či onak současným politickým životem, resp. vztahy k němu, a který odpovídal jejich mladým povahám. „Seminář Rezkův,“ vypráví Pekař v nekrologu Rezkově,67 „byl nepodoben semináři Gollovu. U Golla jsme se učili, jak obezřetně a namáhavě se konstruuje objektivní pravda historického faktu ze zpráv, neshod, mezer a omylů pramenů. Rezkův seminář poskytoval především iniciativu k práci vědecké v novodobých dějinách, seznamoval s poměry v historické společnosti vědecké, moderní literatuře, archívech a knihovnách. Té piplavé, mikrologické práci, která je nezbytným základem erudice odborné, nedovede učit každý, také vést ruku žáka v určitém mu svěřeném tématu vyžaduje mnoho trpělivosti a především součinnosti. Zato Rezek dovedl nadchnout pro téma. Jen takovému podnětu děkuje například za vznik má kniha o Dějinách valdštejnského spiknutí…“68

Připomeneme-li, co jsme výše pověděli o Pekařově založení – v tom jmenovitě o jeho temperamentu, ubíhajícím za obrazem minulého života s jistou nedočkavostí a dychtivostí prožít jej znovu – pochopíme, že i Rezek, jehož „oživená historie“69 přece jen do jisté míry vycházela vstříc mladistvé mysli,70 musil proň znamenat osobnost nikoli bezvýznamnou. Také vnější okolnosti Pekařovi dojista imponovaly: „Rezek byl,“ vypráví ve svých vzpomínkách na počátky univerzitního studia,71 „tehdy v plném rozvoji svých sil fyzických i duševních… právě počal psát novodobé dějiny české (od r. 1627), a tedy přece jaksi pokračovat v Palackém, byl stár jen pětatřicet let, zdravý, silný; vysoká a pružná postava jeho s výraznou, sympatickou hlavou blondýna a s otevřeným pohledem do modrých očí, jenž prozrazoval přímost a otevřenost povahy, zakládaly právem jeho pověst jako hezkého muže a patřily k důvodům jeho obliby ve společnosti. K imponujícímu zjevu vnějšímu přimyslete si otevřený, srdečný, ba začasté až důvěrný tón jeho hovoru, mluvil rád a mnoho, se silným, ale příjemným r – jak přátelská otevřenost, tak živost a pohyblivost jeho temperamentu byly z hovoru jeho patrny při prvém styku. V přednášce jeho přistupoval k tomu sklon    {34}k patosu, záliba ve vzrušeném pohybu, někdy i užívání silnějšího nebo energičtějšího výrazu. Zpočátku podléhali jsme, strženi spolu, takovým vzrušeným apostrofám přednašeče…“72

Než povšimneme-li si pozorněji celkového utváření Josefa Pekaře, v jakém opouštěl svoje univerzitní studia, nebudeme dojista na pochybách o tom, že vliv Jaroslava Golla nabyl v tomto mladém historikovi převahy nad vlivem Rezkovým. Už práce jeho ukazují zřetelně toto rozhodnutí: článek Hrubá Skála v Athenaeu z r. 1890, o němž byla již svrchu řeč,73 nejenže obsahově navazuje na Gollův Historický rozbor básní Rukopisu královédvorského, ale i svou vnitřní fakturou – o původní prameny opřeným, mikrologicky přesným zpracováním tématu – připíná se úzce ke gollovské základně.74 A stejně disertační práce, kterou Pekař předložil, když v červenci 1892 dosáhl absolutoria, aby pak na jejím základě a na základě příslušných zkoušek rigorózních75 dospěl k hodnosti doktora filosofie české univerzity,76 známá nám již také studie Kandidatury Přemysla Otakara II. na německý trůn, byla jistě právem označena jako „první závažný projev skupiny historiků, již jsme zvykli označovat jako školu Gollovu“.77

Ještě ostřeji však snad než vlastní práce ilustruje přilnutí Pekařovo k staršímu z obou jeho oblíbených učitelů vysokoškolských korespondence, která se rozvinula mezi ním a Gollem hned po jeho odchodu z univerzity. Goll, který procestovav sám v přípravách k své dráze vysokoškolské nejen Německo, ale i Holandsko a Anglii, kladl značný důraz na to, aby jeho žáci – zejména pokud u nich tušil či seznal bohatší talent – také se obeznámili s cizími vysokými školami a vůbec s mimočeským světem,78 dopomohl Pekařovi k dosti slušnému státnímu stipendiu pro studium v cizině a vypravil jej počátkem roku 1894 do Německa, do Erlangenu.79 A z Erlangenu i později z Berlína, kam se vypravil – po některém váhání, obracejícím se k Lipsku a k tamnímu Karlu Lamprechtovi80 – na letní semestr, aby poznal i ovzduší mocně se rozvíjejícího hlavního města druhé říše, píše Pekař svému učiteli pravidelné referáty.81 Dovídáme se z nich především o vědeckých ziscích mladého historika: o studiu v semináři Fridricha von Bezold, profesora (a právě rektora) univerzity v Erlangenu a v české historické literatuře svými pracemi z oboru dějin husitských už dobře zapsaného badatele,82 k němuž jej Goll doporučil83 a u něhož dostalo se Pekařovi také opravdu vřelého přijetí,84 a pak v Berlíně o studiu v semináři Lenzově a Scheffer–Boichhorstově.85 I drobné útržky z všedního života Pekařova se tu mihnou ve vyprávění o tom, „jak jsme byli na Salvátoru se Slováky“, o procházkách „ve starém zámeckém parku v Erlangenu, kde je neskonale půvabno, vše se zelená, kvete a září“, a zase o debatách se slovenskými luterskými teology, vyloučenými pro národnostní rebelantství z bratislavského teologického učiliště této konfese, v nichž probírány    {35}politické a kulturní poměry české i uherské, atd.86 Hlavní však, co uprostřed tohoto pestrého pásma stále proniká jako červená nit, je motiv důvěry a naprosté oddanosti Pekařovy k učiteli: mladý doktor obrací se na Golla přímo jako na otce, žádaje jej – patrně ovšem na přímé vyzvání – o půjčku peněžní, která by mu pomohla, než dojde ohlášené stipendium, a předkládaje opět vyúčtování ze svých peněz, jako to kdysi činíval v dopisech domů.87 A není opravdu jen formalitou, sleduje-li s účastenstvím Gollův oční neduh a přeje-li mu, „abyste brzo, pane profesore, zdráv a vesel měřil bílý chodník vážného Klementina“.88

Přece však Pekař neutonul zcela v onom proudu, kterým jej zalévala bohatá a hluboko pronikající osobnost Gollova. V téže korespondenci, do jejíchž zažloutlých už dnes aršíků jsme právě několika stručnými pohledy pronikli, vyrůstá nám před očima nová práce Pekařova, která vznikla, jak jsme už také shora slyšeli,89 sice ještě na půdě pražské univerzity, z podnětu semináře Rezkova, ale přece jen jinak spadá svým vyvedením do doby pobytu v Erlangenu, jeho Dějiny valdštejnského spiknutí.90 A sledujíce pozvolné utváření této knihy, nemůžeme nepostřehnout, že se k čistě gollovským rysům v postupu mladého učence druží tu cosi, co přece jen výrazně připomíná vlastní jeho osobnost, jak jsme ji byli zachytili v růstu jejích mladších let: bedlivá snaha o kritické postižení celé bohaté literatury a vůbec vědomostí o zjevu slavného českého kondotiéra 17. věku, která nejenže vedla Pekaře až do Berlína, k autoru studie Zur Kritik Sezyma Raschins, poskytnuvší kdysi první vzpruhu jeho práci, Maxi Lenzovi,91 ale učinila z něho opravdu jakousi „machine à l’analyse“ podle vlastních slov jeho92 – neutlumila nikterak u mladého historika vášnivou touhu prožít minulý děj, ponořit se do něho, tak jako do skutečného světa. „Je to vzrušující,“ vypráví Pekař ve svém listě Gollovi z Erlangenu z 12. ledna 1894, „vidět řadu cest a možností, jež vedly k záchraně, a pošetilost a zaslepenost nevidoucích; vzrušující sledovat kurýry a tajné posly na dalekých cestách o pomoc a počítat, že musí přijít pozdě, vzrušující pozorovat poslední křečovitou námahu té společnosti, jež jednala a žila v tradicích Jiřího Popela z Lobkovic a Václava Kinského, a vědět při všem tom, že šlo nyní ještě o více než r. 1618–1620.“ Nemůže být, tuším, výraznějšího svědectví o tom, jak se Pekař sžíval, s jak vzrušeným napětím sledoval svůj zašlý svět, než je tento citát.93 Základní obrysy duše, jak vyrostla na pozadí let turnovských a mladoboleslavských, zůstaly zřejmě i při silných dojmech let 1889–94 nedotčeny.

{36} IV. KAPITOLA

„Bylo krásné květnové odpůldne kvečeru.1 Dostal jsem toho dne od Jana Palackého téma své domácí práce pro státní zkoušku pro učitelství na středních školách a zašel jsem do univerzitní knihovny v Klementinu, abych se zde zabořil do poněkud duchamorné a nudné literatury, kterou zpracovávání tohoto tématu vyžadovalo. Ale okny veliké staré pracovny knihovní příliš naléhavě se vtíralo jaro: bylo vidět krásné modré nebe s oblaky a ze stromoví, které tehdy stálo ještě v nádvoří klementinském, ozýval se zpěv ptactva. Kontrast, který vyvstával v mé mysli mezi odpudivým zjevem Jana Palackého2 a celou prací mně nechutnou a krásným jarním dnem, se vždy hlouběji zmocňoval mé duše: kniha stávala se mi odpornější a odpornější – a myslí začínaly mi kroužit verše na jakousi dívku, kterou jsem tehdy znal. Až konečně jsem zabouchl knihu, která mne tak nudila, a vyrazil jsem z pracovní síně. A to byl konec mého náběhu k státní zkoušce pro učitelství na středních školách a vlastně celé mé kariéry středoškolského profesora.“

Tak nějak – slovy snad poněkud odlišnými, ale obsahově dojista bez úchylky – líčil kdysi Josef Pekař, proč se vlastně nestal středoškolským učitelem.3 A není třeba jistě pochybovat o pravdivosti tohoto vylíčení, jež zřetelně odpovídá netoliko Šimákovu portrétu Pekaře z dob vysokoškolských studií, jak jsme jej letmo zahlédli shora,4 ale i jeho rysům, tkvícím dosud v živé paměti nás všech: oné podivné odvaze, jež v jistých chvílích nestrpěla žádného stěsnění a dovedla si dobýt gestem naprosto rozhodným svobody a volnosti v jednání. Jen jedno třeba patrně doplnit: že za tímto bryskním rozhodnutím májového odpůldne stál v pozadí stín Jaroslava Golla, o němž Pekař věděl, že mu v jeho rozhodnutí nezatěžovat se zbytečnými zájmy vedlejšími a jít bez ohledu jednou vytčenou dráhou čistého snažení vědeckého, neodepře podporu.

A Jaroslav Goll skutečně naděje Pekařovy ani v této věci nezklamal. Ani když se Pekař vrátil z Německa, neodepřel mu svou podporu. Už dříve – někdy počátkem roku 18935 – dostal se Pekař jeho podporou do redakce Ottova Slovníku naučného a honoráři odtud patrně kryl do značné míry svoje výdaje i později.6 Vedle toho pak dostalo se mu – zásluhou nepochybně zase Gollovou – několika hodin němčiny na obchodní akademii pražské, jejichž odměna doplňovala příjmy z nakladatelství Ottova.7 A tak mohl celkem v klidu (třebaže ne bez určitého pracovního napětí)8 dokončit přepracování své knihy o dějinách valdštejnského spiknutí, kterou byl zadal pod názvem Zrády Albrechta z Valdštejna a zpráva Rašínova České akademii, když mu byla z Akademie vrácena k jisté úpravě, hlavně ke zkrácení.9

{37}Práce o Albrechtovi z Valdštejna, na níž Pekař pracoval opravdu s napětím všech sil, nelituje námahy, jaké si vyžádalo čtení např. švédských dokladů a literatury v jazyce přece jen málo přístupném – byla Pekařovou prací habilitační. Než však práce projde příslušným přijímacím procesem v Akademii, než bude vytištěna, než projde na jejím základě podniknutý proces habilitační, a konečně i potom, než projdou léta soukromé docentury – potřeboval Pekař určité vnější zabezpečení poněkud pevnějšího rázu, než jaké mu poskytovala dosavadní funkce v redakci Ottova Slovníku naučného, nebo zbytkové hodiny na nějaké střední škole. V této věci pomohla mu tuším načas náhoda. Jeho bývalý učitel na gymnáziu mladoboleslavském František Bareš vyžádal si a dostal zjara 1895 zdravotní dovolenou, a Pekař – třebaže neměl ještě příslušné státní zkoušky jako učitel středoškolský – nastoupil 3. května t. r. jako jeho zástupce – na témž ústavě, kde před sedmi lety maturoval.

Pobyt v Mladé Boleslavi nebyl však dlouhý: studenti sami – byl mezi nimi i pozdější žák jeho a nástupce na univerzitě Karlově Václav Chaloupecký10 – ihned postihli, že mladý profesor nezůstane na ústavě než do prázdnin,11 a skutečně po necelých třech měsících – v červenci 1895, když skončil školní rok, Pekař gymnázium mladoboleslavské opustil.12 Jen zcela suchý zápis v kronice ústavní13 zaznamenává: „Poněvadž profesor František Bareš za své dovolené tou měrou se zotavil, že počátkem školního roku 1895/6 mohl zase beze škody v povinnosti své se uvázat, vyvázán byl současně ze svého úřadu výpomocný učitel dr. Josef Pekař.“

Naštěstí byl v těch letech, kdy byla zřízena v našich zemích řada nových středních škol a také příliv žactva na střední školy se zvětšoval tou měrou, že bylo skoro všude potřebí paralelních tříd – opravdový nedostatek učitelů, a tak Pekař místo, které ztratil ozdravěním Barešovým, rychle oželel. Dostalo se mu – ač stále ještě neměl příslušné státní zkoušky, ale ani se na ně nepřipravoval, jsa zcela zaměstnán přípravou na akademickou dráhu – hned v polou září 1895, sotva byl formálně zproštěn své povinnosti na gymnáziu mladoboleslavském, místa na gymnáziu v Praze II, v Truhlářské ulici.14 I zde to bylo ovšem jen místo „náměstného“ suplujícího učitele za profesora Františka Šemberu, známého historika,15 který dostal tehdy na celý rok dovolenou, a plat byl jen o nemnoho větší než v Boleslavi. Ale znamenalo to přece jen místo v hlavním městě království a v sídle univerzity, umožňující Pekařovi jak vlastní vědecké studium, tak nástup ke kariéře univerzitní.16

A sotva skončila dovolená Šemberova a Pekař byl opět „vyvázán ze svého úřadu“, dostalo se mu nabídky od ředitele obchodní akademie v Hradci Králové, Pazourka, aby se ucházel v konkursu o místo profesora zeměpisu    {38}a dějepisu, vypsané na jeho ústavu.17 – Ale o toto místo už Pekař ani nedbal: 27. května 1896 podal si žádost o jedno ze dvou, eventuálně tří míst prozatímních prefektů v nové, právě vybudované Strakově akademii, která byla vypsána kuratoriem ústavním. A – protekcí obou svých dosavadních ochránců, Golla a Rezka18 – tohoto místa také dosáhl, byv jmenován 8. června 1896 suplujícím prefektem 2. třídy III. kategorie.19 Bylo to místo, které nejenže Pekařovi zajišťovalo, jak se zdálo, pevně pobyt v hlavním městě českém, ale zároveň zabezpečovalo jej po stránce hmotné způsobem opravdu na tehdejší poměry skvělým, poskytujíc mu k ročnímu platu 700 zl. – našich asi 12.600 K, ještě celé zaopatření v budově vybavené opravdu vším tehdy myslitelným komfortem. Nadto měla tato prefektura ještě tu výhodu, že se spokojovala pouhým doktorátem filosofie u Pekaře, nepožadujíc na něm dokončení jeho státních zkoušek, které by bylo rušilo jeho plány.

Ty se zatím značně přiblížily k svému cíli. Ještě jako učitel gymnázia v Praze II, v Truhlářské ulici, podal si Pekař 19. dubna r. 1896 sboru profesorskému c. k. české fakulty filosofické žádost, „aby mu byla udělena na c. k. české fakultě filosofické venia docendi pro všeobecný dějepis“.20 Jako habilitační spis předložil svůj shora již dotčený „kritický pokus“ Dějiny valdštejnského spiknutí, který zatím – někdy zjara 1896 – vyšel jako 3. číslo IV. ročníku Rozprav České akademie císaře Františka Josefa I. pro vědy, slovesnost a umění v Praze, publikován její I. třídou.21 V nejbližším sdělení profesorského sboru filosofické fakulty – 30. dubna 1896 – byla k posouzení habilitační žádosti zvolena obvyklá tříčlenná komise habilitační, v níž byli profesoři Goll, Rezek a Kalousek. A komise podala posudek celkem brzy, tj. už 18. září 1896.22 Nebyl bez kritiky. Goll a Kalousek výslovně se tu připojili k referátu, který otiskl Antonín Rezek v předprázdninovém čísle Českého časopisu historického toho roku23 a v kterém se, pokud šlo o výsledky práce Pekařovy, přiznával k pochybnostem: „Bylo třeba jít v závěrech tak daleko? Nebylo by lépe v úsudcích konečných chovat se zdrženlivěji?“ Ale neváhali přece jen vyzvednout, že u Pekaře jde o „muže bohatě nadaného“, jehož práce „svědčí, že se mu hojně dostává toho, čeho historikovi třeba; jevíť se v nich kritičnost při používání pramenů, dar kombinace při jich doplňování a obratnost při výkladu, co se týče cesty, kterou se bádání ubírá, i výsledků, ke kterým se dospělo“. A konečný úsudek komise o předloženém habilitačním spisu vyzněl v ten smysl, „že kniha dr. Josefa Pekaře je té ceny a povahy, že zasluhuje, aby profesorským sborem přijata byla jako spis habilitační pro všeobecné dějiny středního a nového věku a aby žadatel byl připuštěn k ostatním stadiím habilitace“. Tím byl pro mladého historika vyřízen nejdůležitější kus celého procesu, který musil předcházet jeho akademické dráze.

{39}Mimo nadání však došlo ještě v dalším průběhu habilitačního řízení Pekařova k změnám, které dosti značně postihly původní jeho plán. Už posudek komise, o kterém právě byla řeč, upozorňoval ve svém závěru na to, „že obě práce dr. Pekaře (pojednání o Přemyslu Otakarovi a kniha o Valdštejnovi) spadají jak do dějin všeobecných, tak i do dějin českých a rakouských, takže by se byl dr. Pekař také mohl ucházet o habilitaci pro dějiny rakouské, dále že dr. Pekař podle předloženého programu24 kromě přehledných přednášek o dějinách středního a nového věku míní číst také speciální kolegia, jako např. o třicetileté válce, o dějinách pruských od r. 1846, o dějinách Marie Terezie, o Francouzské revoluci, o dějinách Evropy od r. 1815, tedy kolegia podobná těm, která dosud míval v letních semestrech prof. Rezek, z čehož patrno, že by habilitací dr. Pekaře aspoň částečně vyplněna byla mezera, která v nejbližší době v přednáškách na této fakultě konaných odchodem prof. Rezka z této fakulty nastane“. 10. října 1896 požádal Pekař sám – patrně na radu svých dosavadních učitelů – sbor profesorský, aby mu jeho venia legendi, bude-li mu udělena, byla udělena pro dějiny rakouské. Žádost Pekařova byla přidělena nové komisi, skládající se tentokráte už jen z Golla a Kalouska (Rezek byl už od 1. října jako ministerský rada v ministerstvu kultu a vyučování ve Vídni), a ta s dobrozdáním z 13. t. m. – tedy tři dny po podání žádosti Pekařovy – „vzhledem k tomu, co již bylo řečeno v posledním odstavci zprávy o habilitačním spisu dr. Pekaře a také vzhledem k tomu, že po odchodu prof. Rezka si je přát, aby zase brzy na naší fakultě byly zastoupeny předměty o dějinách rakouských“, navrhla, aby žádosti bylo vyhověno. Pekař tedy připuštěn ke kolokviu habilitačnímu ne už pro dějiny všeobecné, jak původně žádal, nýbrž pro opuštěný obor Rezkův – dějiny rakouské.25

Ostatek habilitačního procesu proběhl už bez zabrzdění – s rychlostí na tehdejší poměry dosti pozoruhodnou: 17. prosince odpoledne vykonal Pekař v zasedací síni fakulty v Klementinu před sborem profesorským předepsané kolokvium, které bylo jednohlasně schváleno. Obvyklá habilitační přednáška byla mu vůbec prominuta, protože prý Pekař učil na střední škole, a tedy nabyl jistě sdostatek zkušeností k přednášení potřebných. A už 16. února 1897 došel do Prahy dekret c. k. ministerstva kultu a vyučování z 12. t. m., podepsaný ministrem Paulem Gautschem z Frankenthurmu, pozdějším ministerským předsedou rakouským, jímž habilitace Pekařova byla schválena.26

Pekař nemeškal a radostný výsledek oznámil 25. února i ředitelství Strakovy akademie. Snad očekával, že ústav, resp. jeho vedení projeví nad úspěchem, jehož mladý – ani ne šestadvacetilý – prefekt dosáhl, úplné zadostiučinění, tím spíše, že k jednomu členu jeho dozorčího sboru, dr. Trakalovi,    {40}který už několik let byl habilitován na právnické fakultě,27 přibýval tu nový člověk z jeho řad, jenž se mohl pochlubit učitelstvím vysokoškolským. Místo toho však dostalo se Pekařovi na jeho oznámení poněkud suché odpovědi přípisem, kterým mu kuratorium sice povolilo, aby mohl „bez újmy povinností s úřadem prefekta při akademii spojených odbývat jakožto soukromý docent přednášky na c. k. české fakultě filosofické v příštím letním semestru univerzitním“, zároveň však, „uvažujíc nesrovnalost povinností kamerátního prefekta při akademii s funkcemi soukromé docentury na univerzitě“, vyslovilo lítost, „že mu nelze nadále, tj. od 1. září 1897, na působení Vašeho Blahorodí jakožto prefekta akademie hr. Straky reflektovat“28 – což znamenalo výpověď Pekařovi z jeho dosavadního smluvního poměru na ústavu. Tak rozloučil se Pekař po krátkém vlastně působení s Akademií, která mu mohla za jiných okolností být životním zabezpečením na delší dobu a která mohla snad i dosti hluboko zasáhnout do jeho životních osudů. Jen posílení onoho aristokratického rysu elegána, kterým se Pekař vyznačoval už jako učitel na gymnáziu v Ml. Boleslavi a v Truhlářské ulici, si odtud mladý docent odnášel a pak – snad – i jisté styky s šlechtickým prostředím českým, jež pro vývoj jeho pozdějších osudů i díla nebyly bez významu.29

Přízeň osudu však, která provázela Pekaře od jeho vysokoškolských let, neopustila jej ani tentokráte. – Ještě než došlo do Prahy potvrzení ministerstva kultu a vyučování k Pekařově habilitaci, uvažoval profesorský sbor filosofické fakulty o tom, jak obsadit místo uprázdněné odchodem Antonína Rezka do ministerstva ve Vídni,30 a usnesl se navrhnout ministerstvu, aby místo zatím nebylo definitivně obsazováno, nýbrž aby suplováním Rezkova učebního úkolu byl – za předpokladu, že jeho, sborem již provedená habilitace bude z příslušných míst schválena – pověřen Josef Pekař.31 Kromě toho podal Jaroslav Goll – jakožto ředitel historického semináře české univerzity – 12. ledna 1897 ministerstvu kultu a vyučování návrh na jmenování Pekařovo spoluředitelem historického semináře na místě Rezkově, aby mu tak bylo ulehčeno v jeho úkolu a ústavu zabezpečen normální a zdárný chod, jenž byl ohrožen také tím, že i třetí z ředitelů jeho, Josef Emler, byl v té době vážně churav.32 Oběma návrhům dostalo se ve Vídni závažného a horlivého přímluvčího v Antonínu Rezkovi, jehož rukama všechna tato akta v ministerstvu procházela.33 A už 6. března r. 1897 oznamuje Rezek s opravdovou radostí svému „mladému příteli“: „Jste suplentem na univerzitě a též zatímním správcem historického semináře. Plat 1.200 zl. za suplenturu, 400 zl. za seminář (toto se vyplácí polouletně).“ – „Případ,“ dodává dopis, „v Rakousku jediný při docentovi, který se právě teprve habilitoval.“34

{41}Jaký div, že Pekař byl opravdu pln radosti nad těmito úspěchy. V březnu 1897 píše domů otci k svátku sv. Josefa a zřejmě jako přebohatý dar skládá všechny svoje radostné výsledky otci k nohám.35 Bylo to nejen snad dočasné zabezpečení, ale opravdu zabezpečení doživotní už, protože na návrat Rezkův k profesuře nebylo pomyšlení, a dříve či později musil mladý suplující profesor, který si dovedl už v habilitačním procesu vysloužit tak hluboké uznání bývalých učitelů, být jmenován profesorem mimořádným a později řádným.36 Pekař se mohl cítit u cíle svých snah. Několik měsíců, po které byl ještě vázán svou povinností prefekta k Strakově akademii, troufal si zřejmě rychle přeběhnout, a pak – píše domů v dopise k 19. březnu 1897 právě citovaném – „věnuji se cele univerzitě, tj. budoucnosti, která byla mým cílem odedávna“.

• • •

Tato slova lze opravdu – vzhledem k dalšímu životnímu vývoji Josefa Pekaře – považovat za slova osudová. Dráha, na kterou byl uveden prudkou kariérou svého mládí, měla zůstat jeho životním údělem navždy, přestože jistě dosti životních příkladů v době, kdy se z univerzitních profesorů tak často stávali u nás politikové (vzpomeňme jen právě let devadesátých: Bráfa, Kaizla, Masaryka!), ukazovalo jeho ctižádosti cestu i mimo katedru univerzitní, a přestože mladému muži i později renomovanému učenci nebylo by bývalo nesnadno vydat se na pouť za úspěchy dalšími, jiné povahy, než byly úspěchy jeho učitelské práce. Bylo to opravdu podivuhodné, s jakou neúchylností Pekař vlastně už od svého dětství šel za svým plánem stát se historikem, neohlížeje se na nic, co stálo mimo něj – a jak opravdu až po okraj duše byl naplněn tímto jediným úkolem.

Od počátku své univerzitní dráhy dovedl Pekař upoutat netoliko vnější, ale i vnitřní pozornost posluchačů jako málokterý z univerzitních učitelů jemu současných. „Měli jsme Pekaře rádi,“ vypráví ve svých vzpomínkách z let 1897–1901 jedna z nejstarších jeho posluchaček,37 „upoutával nás skvělým nadáním, okouzloval milým, až rozmarně roztomilým chováním. Měl hluboké, originální pohledy do dějin, měl vtip, humor, měl zájem o své mladé historiky. Nikdo k němu nemohl zůstat lhostejný. Kolovaly o něm živé historky a anekdoty, tak jako o řeckém Alkibiadovi;38 zajímal i jako soukromý člověk. A cože se neožení? A kde by ho bylo možno vidět na plese? ve společnosti? na hřišti tenisovém? s kým? která a jaká dívka by se k němu hodila?… Pekař se dovedl také do svých žáků obout: burcoval v nich seriózní zájem politický, nabádal číst pravidelně a kriticky denní listy a hlavně číst veliké klasiky, studovat prameny, sliboval, že bude držet vysoko úroveň zkoušek, a také držel. Ale nikdo si nemohl stěžovat do nějaké jeho nespravedlnosti, úzkoprsosti nebo tyranství…“39

{42}Stejným však v podstatě způsobem jako A. Honzáková svědčí o učiteli Pekařovi příslušník střední generace jeho žáků, muž a v posledních letech Pekařových tvrdý až zavilý odpůrce jeho práce Jan Slavík. „Před válkou,“ dokládá ve svém vyprávění o Pekařovi,40 „Pekař měl na posluchače jistě větší vliv než všichni ostatní profesoři historie dohromady! Působilo to nejen kouzlo osobního vztahu, ale především ráz Pekařových přednášek. Mladý Pekař totiž byl si vědom toho, co mnohý akademický učitel nepochopí do sedmdesáti let. Věděl a přiznával, že profesor historie na univerzitě není k tomu, aby za katedrou studentům odříkával věci, které lze hravě najít v přednáškách a naučných slovnících. Byl si také vědom, že během osmi semestrů není možno odpřednášet látku z celého dějinného období, kterou musí vykládat profesor dějepisu na střední škole. Základní data kandidát profesury musí tak jako tak si osvojit ze studia knižního. Je to tedy jen mrhání drahocenným časem, jestliže profesor historie diktuje data, jak který antický sloup je dlouhý, kdy který klášter vyhořel, kdy který chán vozil svého protivníka v kleci. Jde však o to, aby přednášející na historickém materiálu ukázal, jak se v historické vědě postupuje, jak nutno jít na historické problémy. Je třeba učit historické vědě, nikoli historickým datům. To mistrovsky dovedl Goll a po něm to tradoval Pekař. Byl ovšem mezi nimi rozdíl. Goll se přidržoval svého historického tématu, kdežto Pekař velmi často z minulosti zalétal do přítomnosti. Měl nesmírný zájem o věci politické. Seděl jsem v univerzitních škamnách za rusko–japonské války a za první ruské revoluce… Pekař reagoval citlivě. Každý ruský neúspěch těžce nesl. Když došla zpráva o pohromě ruského loďstva u Cušimy, zavzdychal několik slov a přednášku skončil. Byl to živý člověk… Sugestivní způsob výkladu, spojovaný s rozhorlením nad chybami minulé i současné politiky, na mladé duše působil. Už tím, že bylo cítit, že Pekař za vším, co říká, stojí celou duší. Jak Pekař nechával hluboké stopy u svých žáků, o tom měl jsem příležitost se přesvědčit za svých četných přednášek v českých městech. Při těchto zájezdech přihlásili se ke mně středoškolští kolegové nejrůznějších generací, ale všichni při vzpomínkách vzpomínali jen a jen na Pekaře. S jeho postavou spojovali svá učednická léta a všechny své krásné zážitky na fakultě.“41 A aby bylo zastoupeno ve svědectvích o Pekařovi učiteli i pokolení jeho posluchačů z dob poválečných a nejmladších,42 budiž dovoleno i pisateli těchto řádek, kterého Pekař dovedl silou své osobnosti přetavit z počátečního nepřítele v oddaného žáka,43 dokreslit právě vyznačený obraz Pekařův jako učitele i stručným pohledem na jeho mimoškolský styk se studenty. Setkávali jsme se – za mých studií – v Pekařově oblíbené tehdy kavárně Tůmovka, a hovory, které jsme tu navazovali přímo nad novinami a jaksi uprostřed denních událostí, byly snad ještě    {43}zajímavější než to, co vykládal Pekař v semináři (třebaže i tu, jak výše naznačeno, pronikaly zhusta exkurze do aktuálních otázek). Pekař vedl svého žáka i na této půdě – vybuchuje co chvíli nějakou glosou nad svým čtením – k jakémusi dramatickému přímo střehu a pozorování historických událostí. Uměl také povzbuzovat: dodnes řada jeho dlouhých dopisů v mém drobném archívu ukazuje, s jak živým zájmem sledoval přípravu mé disertace. A s naprosto mlčelivým porozuměním vciťoval se i do zcela privátních záležitostí žákových – tvrdou ranou, jakou byla pro mne smrt mého otce, počínaje, až po malicherné, snad šedé starosti finanční, jichž chudý student neměl nikdy málo.44 Nebylo opravdu možno odolat jeho – po tolika stránkách bohaté – osobnosti.45

Bylo by jistě nevděčně dlouhým úkolem vypočítávat řadu těch, kdož – podle termínu gollovského – prošli rukama Pekařovýma za svých vysokoškolských studií jako jeho žáci. Vedle těch, kdož dnes působí na univerzitách s oficiální vinětou „žáků Pekařových“, i těch, kdož jinak jsou známi činností literární či organizátorskou v našem vědeckém světě46 – je to řada dnes více či méně anonymně působících učitelů středoškolských, jejichž práce pomáhající namnoze udržovat i formovat historické povědomí naší inteligence nelze jistě podceňovat a jejichž prostřednictvím také historická práce Pekařova sestupovala do širších našich vzdělaných vrstev. I mezi cizinci, kteří přišli na Karlovu univerzitu studovat naše dějiny, několik význačných jmen se k němu hlásí jako k svému učiteli.47

Seminář Pekařův, z kterého vycházeli ti, kdož ve vlastním slova smyslu mohou se nazývat jeho žáky, nebyl snad zpočátku veliký. A. Honzáková ve své prve citované vzpomínce z prvých let jeho učitelské činnosti mluví asi o deseti členech jeho. Později, když se vzrůstem českých škol rostl i počet posluchačů na filosofické fakultě a na oboru dějepisném, se toto číslo značně zvětšilo.48 V době poválečné bylo v prosemináři Pekařově dokonce tolik lidí, že dosavadní cvičebna jeho v Klementinu – přes přistavené lavice z poslucháren – nepostačovala je pojmout a vpolou let dvacátých dorostl asi na sto členů, pro něž byla i veliká klementinská čtyřka málo prostranná. Pekař byl zřejmě nešťasten z takovéto nadbytečné návštěvy, která mu nedovolovala pokročit k jednotlivým posluchačům blíže, a tak intenzívněji působit na jejich vědecký růst, ale přesto snažil se dostát svým povinnostem, jež mu vedení semináře ukládalo, seč jeho síly byly. Práce odevzdávané v těchto letech přílišné návštěvy v semináři nepoklesly nikterak na své úrovni a Pekař mohl celou řadu jich otisknout v Českém časopise historickém, který už od prvních ročníků, za redakce Gollovy a Rezkovy ještě, popřával ochotně místa vědeckým prvotinám tohoto druhu.49

Učitelská činnost Pekařova na univerzitě neomezovala se však    {44}a nemohla se omezit – měla-li dosáhnout té intenzity, jakou Pekař měl vždy zřejmě na mysli, tj. stát se opravdovým ve smyslu vědeckém vůdcovským dílem – jen na styk s posluchači nebo členy semináře v průběhu čtyř či nejvýše pěti let, jež strávili v síních univerzitních. Ve svém jubilejním medailónu k šedesátce Jaroslava Golla50 postavil Pekař výmluvně na prvé místo v zásluhách svého učitele zásluhy organizační. A i když si byl sám nepochybně vědom, že nemá toho organizačního talentu, jaký měl Jaroslav Goll, i potřebné k němu trpělivosti a houževnatosti, měl jistě stále i po této stránce vzor Gollův na mysli. Zejména mladší jeho léta vyznačovala se činností pozoruhodnou, která podstatně a nutně doplňovala jeho vlastní učitelskou působnost na univerzitě.

I v tomto směru měl ve svém nástupu pracovním trochu štěstí. Odvolání Rezkovo za ministerského radu do Vídně osamotnilo Jaroslava Golla i v řízení Českého časopisu historického, který Goll nedávno předtím s Antonínem Rezkem založil.51 A bylo přirozené, že v náhradu za redakční spolupracovnictví Rezkovo byl povolán ten, který ho měl nahradit i na univerzitě – tím spíše, že se Pekař účastnil živě prvých ročníků této revue, a to jak přímo příspěvky, jež zde otiskoval,52 tak nepřímo jako propagátor její v denním tisku.53 Počínaje IV. ročníkem Českého časopisu historického objevuje se jméno Josefa Pekaře na titulním listě jeho vedle jména Gollova jako druhého redaktora jeho, aby zde zůstalo pak po celých osmatřicet ročníků, až do konce ročníku dvaačtyřicátého, tj. do prosince r. 1936.54

K tomu arci, aby Český časopis historický byl opravdu listem zabezpečujícím Pekařovo vůdčí postavení v naší historiografii, působícím na ni v jeho smyslu, a tak prodlužujícím jaksi jeho vysokoškolskou činnost učitelskou, musil být především naplněn jeho vlastním duchem. A to znamenalo tuhou práci. Už za časů Gollových náležel Pekařovi v obsahu časopisu opravdu lví podíl – třebaže faktickým vůdcem jeho zůstával, jak bylo přirozené, starší Goll. Pekař zde publikoval – s výjimkou snad jediného pojednání o českém dějepisectví z r. 1898, prací o Františku Palackém a pak své Knihy o Kosti – všechny svoje důležitější práce, které vydal od své habilitace do roku 1916 – v tom jmenovitě většinu svých pojednání o legendách svatováclavských a obsáhlé České katastry. Vedle toho obstarával do značné míry i rubriku referátů v časopisu, zabývaje se tu netoliko obory či obvody sobě blízkými, jako byly třeba starší české dějiny, doba Přemysla Otakara II., údobí 17. století, hospodářské a sociální dějiny naší vlasti i zemí okolních, a ovšem i celková sepsání českých nebo rakouských dějin – ale i okruhy, jež – do té doby aspoň – ve větších pracích byl nezpracoval, např. dobou Karla IV., husitstvím, českým 19. stoletím, pojednáními z oblasti české vlastivědy, z českých dějin literárních, z českých i cizích dějin    {45}právních, obecných dějin 19. věku, obecných dějin kulturních, metodologie historické atd. A konečně byly tu i drobné – namnoze nepodepsané – poznámky o různých publikacích, nekrology, polemiky aj., jimiž Pekař musil časopis zásobovat. Když pak Goll r. 1916, dosáhnuv věku, kdy uznal za dobré uchýlit se do vědeckého ústraní, opustil i řízení Českého časopisu historického, sesulo se na bedra Pekařova břemeno ještě větší. Zejména oddíl „poznámek“ při časopisu, který proti původním dispozicím jeho se značně rozrostl a i vnitřními nároky svými značně zmohutněl, absorboval velmi mnoho Pekařovy práce – a to namnoze neviditelné, nebo aspoň ne dosti zřetelné. Pekař v něm ukládal i referáty větší a hleděl, aby aspoň zápisem bylo tu zaznamenáno vše důležitější či zajímavější, co historická produkce naše přinášela, v jakémsi skoro bibliografickém přehledu.55

K Českému časopisu historickému přistoupil však záhy ještě další podnik, na jehož organizaci Pekařovi záleželo a jehož se proto se vší svou energií zúčastňoval: kurentní bibliografie české historické práce. Myšlenka na podobnou akci ozývala se v řadách mladších historiků ještě před založením Českého časopisu historického.56 Teprve však Pekař pokročil k realizaci její, navazuje v této věci na jiný bibliografický podnik časopisu, na Rejstřík bibliografický prvých deseti ročníků Českého časopisu historického, v němž se redakce revue po příkladu Časopisu Českého muzea, Kwartalniku Historycznego, Mitteilungen des Instituts für Geschichtsforschung aj. odborných listů pokusila čtenářstvu zpřehlednit látku obsaženou či dotčenou v prvé dekádě její.57 Od roku 1905 začala při časopisu vycházet každoroční Bibliografie české historie.58 První ročník její, obsahující literaturu o českých dějinách, jež vyšla r. 1904, měl 1263 čísla, druhý však už 1387 čísel, třetí 1779, šestý 1799, sedmý 1874, osmý 1908 – a svazek, který byl vydán po válce, vydávání její načas z důvodů úsporných přerušivší, za léta 1915–19, rozrostl se na mohutný foliant o 4985 číslech, aby pak v bibliografii pro léta 1920–24 dosáhl dokonce 7052 čísla, v bibliografii 1925–26 (pro dvě léta!) 4561 číslo atd. Pekařův podíl v tomto podniku, který jím byl založen, umenšoval se, čím více rostl jeho rozsah.59 Ale přece jen základní rozdělení bibliografické látky, jak je Pekař vytyčil při prvém ročníku Bibliografie české historie, zůstalo zachováno až dodnes a Pekařovi také přísluší zásluha, že bděl, aby Bibliografie, přese všechny potíže, kladené jejím rostoucím rozsahem, vycházela dále – a to spíše obohacována a zdokonalována.60

Třetí směr konečně, kterým se brala organizační činnost Pekařova, prohlubující a doplňující jeho činnost učitelskou, byla snaha o zabezpečení i mimočasopiseckých publikačních možností pro vědeckou školu, jejímž vůdcem byl. Už Goll a Rezek zřídili kdysi při Českém časopisu historickém, v nakladatelství Bursík a Kohout, které jej vydávalo, zvláštní    {46}knihovnu, doplňující publikační možnosti Matice české, Historického spolku, Královské učené společnosti, České akademie a jiných podobných institucí – hlavně se zřetelem k pracím, vycházejícím z univerzitních seminářů. Byla to Bibliotéka historická. Její vedení měl zpočátku – jako vedení časopisu – Goll s Rezkem, později zase, když Rezek opustil redakci časopisu, nastoupil na jeho místo Josef Pekař. Ale nakladatelství Bursík a Kohout po prvních desíti ročnících časopisu začalo kolísat v ochotě vydávat dále tuto revui, z které podle vlastního doznání Gollova61 mělo jen ztráty. Tím byla ohrožena i nově zamýšlená každoroční bibliografie a ovšem i Bibliotéka historická. Pekař se pokusil všechny tyto podniky podchytit na nové základně – reorganizovaného Historického klubu. Historický klub byl starý studentský spolek, založený r. 1874.62 Pekař byl jeho členem už řadu let, neboť stanovy spolkové dovolovaly členství i nestudentům, a Klub r. 1898 – po známé Pekařově odpovědi Mommsenovi, o které bude ještě řeč a která mu zjednala velmi značnou popularitu v tehdejší české společnosti, a zejména v kruzích studentských – přímo jej požádal, aby se jeho členem stal. Zúčastňoval se dokonce společenských podnikání Klubu – a to dosti živě.63 Vlastnímu řízení spolku však zůstával dlouho vzdálen. Až právě roku 1904 – v době vzpomenuté krize časopisu, resp. jeho nakladatelství – rozhodl se vystoupit důrazněji v jeho vedení a pokusit se o přeměnu spolku ve spolek převážně nestudentský, stojící na solidnější a stálejší bázi než věčně fluktuující a neustálené spolky studentské, který by přejal i nakladatelské úkoly, nesené dotud firmou Bursík a Kohout, nebo ještě úkoly další, Pekařem v duchu budované. Klub byl v té době ve zřejmém úpadku: jednotlivé podniky jeho – zejména většího formátu – rozbíjely se o nesoudržnost a diskontinuitu ve vedení, nebyly s to, aby překročily meze pouhých mladických plánů, a činnost spíše usínala – takže právem podrobil r. 1903 Fr. Hodáč v Almanachu Slavie bilanci klubovního života přísné kritice.64 Kritika tato připravila do jisté míry – nechtíc ovšem – cestu Pekařovu plánu. Při jubilejní valné hromadě, která konána na oslavu třicetiletého trvání spolku r. 1904, měl Pekař slavnostní řeč, které použil k tomu, aby především oživil poznámkou bolestnou ránu kritiky Hodačovy, a pak aby navrhl reorganizaci Klubu ve smyslu vytčeném. Útok potkal se skutečně s úspěchem, ne sice na schůzi samé, která pro svůj slavnostní ráz nebyla k projednávání podobných věcí patrně vhodná, ale v členských schůzích, jež na valnou hromadu navázaly. Zjara 1904 – mezi březnem až květnem t. r. – byla reorganizace dohodnuta a 8. května 1904 vykonána nová valná hromada, na níž zvolen nový výbor v čele s Josefem Pekařem. Výbor ten pak přepracoval stanovy Klubu v tom smyslu, že z bývalého studentského spolku učinil spolek organizující především odborné pracovníky, resp. zájemce z oboru    {47}historie (ať už ze středních či vysokých škol nebo z širší veřejnosti), kde studentstvo sice zůstalo, ale nikoli už jako činitel rozhodující, nýbrž jen jako jakýsi spolkový dorost.65 A reorganizace pak skončena novou – třetí již roku 1904 – valnou hromadou Klubu v říjnu, kde nové stanovy schváleny a Pekař znovu postaven v čelo spolku, aby pak zůstával v něm jako starosta po celých skoro třiatřicet let – až do své smrti.66

Zjara 1905 přejal Klub – počínaje XI. ročníkem jeho – vydávání Českého časopisu historického, rozšířeného o Bibliografii české historie prve vzpomenutou.67 A s Českým časopisem historickým přešly do nákladu Klubu i ostatní věci, jež dotud neslo nakladatelství Bursík a Kohout. Bibliotéku historickou sice Klub neobnovil – alespoň ne pod tímto názvem –, ale hned roku 1906 vydal k šedesátým narozeninám Gollovým veliký Sborník prací historických, Gollův sborník, o kterém budeme hovořit ještě níže v jiné souvislosti, a za ním následovaly pak v dalších letech vždy v kratších intervalech drobnější či rozsáhlejší spisky další: Jaroslava Golla Rozdělení pražské univerzity Karlo–Ferdinandovy roku 1881, V. Novotného, K. Krofty, J. Šusty a G. Friedricha Dekret kutnohorský, Kroftův Majestát Rudolfa II., Pekařova Masarykova česká filosofie atd.68 Ještě z posledních let mohli bychom jmenovat řadu velmi závažných publikací naší historiografie, které vyšly tímto nákladem, Pekařovým sborníkem Od pravěku k dnešku počínaje, přes Šustovy Úvahy a drobné spisy historické až po Kamila Krofty Listy z českých dějin náboženských.

Klub dokonce zahájil vydávání ve dvou směrech, v nichž vydavatelská činnost dřívější u firmy Bursík a Kohout se neprojevila. Roku 1928 začal vydávat zvláštní Sbírku vybraných prací historických, v níž vydal Pirennova Středověká města a Ernsta Troeltsche Z dějin evropského ducha69 – a roku 1911 vydal první svazek svých známých středoškolských učebnic dějepisu. Tyto učebnice70 byly velmi důležitým kusem jeho činnosti, protože jimi se udržoval velmi úzce potřebný kontakt mezi vysokou školou, resp. jejími učiteli, kteří byli – s výjimkou Fr. Hýbla – jejich autory, a středoškolským učitelem, když tento byl vyšel z jejich rukou. Pekař si toho byl také dobře vědom. Roku 1914 – uprostřed nejpilnější práce o vyčerpávajících Českých katastrech – napsal sám pro tuto sérii publikační činnosti Klubu Dějiny naší říše se zvláštním zřetelem ke královstvím a zemím v říšské radě zastoupeným, jež později, r. 1921, přepracoval a vydal znovu pod titulem pozměněným přiměřeně novým poměrům.71 Je to velmi hutně a úsporně, zároveň však plasticky a naprosto spolehlivě psaná kniha, která patrně dlouho bude vzorem všech publikací podobných, a ještě se k ní – v jiných souvislostech – vrátíme.

Rozšířenou činností vydavatelskou, kterou rozvíjel Klub za vedení    {48}Pekařova, nezanedbávaje přitom nikterak – až snad kromě posledních let, kdy Pekařovi pod tíhou rozmanitých funkcí i pod tíhou let ubývalo už pružnosti a iniciativnosti – úkoly pěstované starým, studentským ještě Historickým klubem, tj. pořádání přednášek a různých společenských podniků, rostla ovšem i hospodářská základna spolku. Z nevelkého a chudého Klubu, jak jej přijímal Pekař r. 1904 ve své vedení, vyvinula se instituce, kterou v našich poměrech můžeme nazvat popravdě kolosem s jměním miliónovým.72 A úměrně k tomuto jmění peněžnímu vzrůstaly i jiné složky klubového majetku, důležité pro jeho poslání – v tom jmenovitě knihovna Klubu, kterou Pekař dobře dovedl spojit s redakcí Českého časopisu historického, obohacuje ji rok co rok skoro všemi hojnými tisky domácími i zahraničními, došlými na tuto revui, a která dnes má na 12.000 svazků.73 Jistě nelze celý tento mohutný rozvoj přičítat jen a jen aktivitě Pekařově. Byla tu vedle něho řada spolupracovníků, kteří se účastnili života spolkového tu prací vědeckou, tu prací organizační – a někdy i jen ne nedůležitou prací účetnickou.74 Ale není pochyby, že Pekař zůstával duchem oživujícím celé jednání spolkové, že od něho vzcházela většina iniciativy, jeho schválení rozhodovalo ve všech podnicích klubovních, on nesl největší část odpovědnosti za zdar nebo nezdar postupu spolkového – a on také si volil valnou část oněch spolupracovníků, o kterých byla právě řeč. Historický klub se všemi svými podniky představoval opravdu úctyhodný kus organizační práce, kterou Pekař prohluboval a doplňoval svoje působení jako vysokoškolského učitele.

• • •

Vnitřnímu životu Pekařovu zůstávaly i nadále pevně vtištěny rysy, které přijal v mládí. Stačí zabloudit s mladým učencem v duchu do jeho nového bytu, který si najal – po krátkém pobytu v sousedním domě – r. 1899 na Malé Straně na Újezdě v č. 25 (dnes 37).75 V nedatovaném dopise někdy z jara 189976 provádí Pekař Golla po tomto nově zařízeném obydlí, ukazuje mu se zřejmým zadostiučiněním „mou postel, velký koberec, mou podložku k posteli, linoleum u umyvadla a laní houni pod psacím stolem (ty všední věci mají význam, že jsou mé) a dále ty kordy a bambitky a handžáry po stěnách, ty skupiny majolik (majolik?), vlastně talířů, hrnců a hrníčků neznámých vlastností na stěnách, dveřích a pohovce, ten jakýsi polostan na kopích nad umyvadlem vztyčený, polštářovanou originální lenošku u psacího stolu, méně originální křeslo, dva hrnce s neznámými velkými květinami před okny, starobylé pěkné hodiny, vysoké na dvě třetiny výšky pokoje a vykládané nebo vyřezávané,77 starší, ale hezkou kredenc, z níž vykukují zárodky knihovny (zde bohužel to ‚mé‘ hraje úlohu podřízenou), psací stůl s vázou a poprsím Dantovým v sádře, pěknou vázu na prádelníku,    {49}umělecky propracovaný (?) krucifix s lampičkou nad ním v oblouku visící“. A cítíte dobře z tohoto popisu, že jste se octli v ovzduší romantické samoty, která nejen vnějšími emblémy, kordy, bambitkami atd., jako by se vracela nazpět hluboko do let studentského opojení básníkem Máje, ale i hlubším svým rázem – všemi těmi podivnými předměty, jež musily svým pohledovým dotekem znovu a znovu probouzet víceméně snové představy cizích, vzdálených světů, jako byly pestré majoliky, staré hodiny, stará kredenc atd. – odpovídá zcela zřejmě starším duchovým sklonům Pekařovým. Pekař sám jenom dokresluje tento dojem pohledem, který jej zřejmě upoutal k bytu položenému vysoko nad malostranskými střechami: „Zvláštní požitek velké ceny mám denně ráno, sotvaže otevřu oči. Přímo z postele vidím za týnskými věžemi vycházet slunce. Je vidět uhlově černou siluetu těch štíhlých věží, vedle neméně malebnou siluetu věže Staroměstské radnice, jež s přilehlou budovou vypadá jako mohutný hrad, a za tím rozlit je intenzívní jas hrnoucí se z vycházejícího slunce (mne vždy vzbudí to světlo a já úmyslně záclony nestahuji)…“78

Zdá se, že do samoty zaháněly Pekaře – alespoň zpočátku – i jisté obavy životní. Na samém rozhraní dvou století, v zimě 1899–1900 objevují se u něho příznaky dosti hluboké krize.79 Úřední akta o ní jsou dosti skoupá. Jen tolik se z nich dovídáme, že Pekař si na zimní semestr 1899–1900 vyžádal snížení učební povinnosti a že mu toto snížení – na lékařské vysvědčení docenta dr. J. Hnátka nezmiňujícího se bohužel o druhu nemoci Pekařovy, nýbrž jen všeobecně doporučujícího žádost Pekařovu – bylo povoleno.80 Navenek projevovala se nemoc Pekařova jako žloutenka, ale zdá se, že tu obavy byly vážnější, protože Pekař byl poslán přes drsnou zimu na jih, do Opatije–Abacije, kde se tehdy zotavovali v zimě nemocní, ohrožení chorobou, která osudově hrozila mladému historikovi už od dětství – tuberkulózou. Vypravil jej tam Jaroslav Goll.81 Doma jeho onemocnění vzbudilo důvodně prudký zmatek – byloť to něco více než rok, co umřela jako šesté dítě dcera z prvního manželstí Josefa Pekaře staršího Pepička, a smrt, která skosila – s výjimkou Jana Křtitele a Josefa – už všechny potomky jeho z Marie Černé, jako by vztahovala ruku i po tom, který opravdu byl chloubou života otcova.82 A v jaké náladě trávil sám Pekař na jihu chvíle na zlomu dvou století, o tom svědčí výmluvně verše jeho Novoročního přání, datované 29. prosince 1899 v Opatiji:83

Hleď, na západ teď padly šedé mraky,

pláň moře vzdutá tmí se již v jich stínu,

jen rostoucí vln řev teď hlásá bouři,

v ní majáku blesk šlehá v krátkých pauzách,

{50}blesk rudý zdaleka…

Bouř, pravá bouře

a v živlů bouři se to s rokem loučí

a na nový rok, na vás, vás všech štěstí

váš myslí přítel. Divá scenérie

snad poslední je zlého léta pozdrav

(v něm úsměvem byl štěstí Berchtesgaden),

snad pozdrav výsměšný zlé budoucnosti!

Snad… Ale i ta bouře má svou krásu,

své právo, ano nutnost existence.

Je živlem života – a živlem štěstí

snad bylo mnohému by přesvědčení,

že bouř je nutna k vývoji jak slunce,

že žíti sluje užívat i trpět,

že štěstí není tam, kde není strasti…84

Vitalita, vůle žít, která se hlásí v posledních verších tohoto citátu, zapuzujíc pesimismus „zlé budoucnosti“ poznáním, že i bouře je nutná k životu a že bez krizí nebyl by život vlastně krásný, zlomila arci konečně úzkost, v kterou byl Pekař vehnán. Z jihu se Pekař – podle vyprávění přátel85 – vrátil zklidnělý, nebezpečí bylo zažehnáno a jeho život vrátil se zase záhy do předešlých stop. Ale patrně jisté ohlasy z těchto úzkostí a zmatků zůstaly jako znovu se ozývající stíny tkvět na celé jeho perspektivě životní, zejména když i poslední z jeho sourozenců, dvaadvacetiletý Jan Křtitel, zemřel r. 1903 tuberkulózou.86

Už shora jsme zaslechli v rozpomínkách jedné z nejstarších žákyň Pekařových87 otázku, proč se Pekař neoženil. Otázka ta ozvala se už za života Pekařova mnohokráte v hovorech o zatvrzelém starém mládenci a jeho znepořádnělém malostranském soukromí. Také v posmrtných vzpomínkách nejeden na ni narazil. A bylo na ni rozličně odpovídáno. Josef Stivín, dlouholetý soused Pekařův v jeho starém bytě u Pavlánských Na újezdě č. 403, ve své srdečné vzpomínce Za starým pánem88 dokonce naznačil, že tu hrála roli zhrzená láska jeho mládí. Pekař sám s odpovědí spíše uhýbal. V rozpomínkách, které napsal studentům turnovským pro jejich almanach vydaný roku 1923,89 rozhovořiv se obšírněji o svých studentských letech, kdy s veselou družinou svých kamarádů hrávali divadlo, pořádali taneční zábavy a ovšem i dívky prováděli, spokojil se nerudovským povzdechem: „Že studentské tyto styky a lásky nevyzněly vesměs naplano, toho důkazem jsou například šťastná manželství dvou Králů, jednoho se starší Junovou, druhého s Hákovou, aj. – jen já, který se potácel nerozhodně mezi    {51}jemnou světlou krásou malé Tynči (Junové z Turnova) a temnou krásou ušlechtile vzrostlé Aninky (Vocáskové z Hradce) jsem zůstával na ocet…“90 Není pochyby však, že rozhodnutí Pekařovo zůstat neženatý mělo kořeny především ne-li přímo v úvahách o vlastním zdravotním stavu, tož alespoň v samotářské náladě, do níž byl tímto zdravotním stavem kdysi hlouběji zatlačen a jejíž zakleté kruhy bylo patrně tíže prolomit, než by se na první pohled zdálo.91

Svým rozhodnutím neoženit se, které zřejmě nebylo vybojováno u Pekaře bez jistého vnitřního boje a mělo – i při vnitřní uzavřenosti Pekařově – přece jen znatelné chvíle jakési tragické lítosti, zbavil se ovšem Pekař úplně teplých souvislostí živého prostředí rodinného. – Domov byl mu od té doby, co sem přišla nová hospodyně, jak jsme už svrchu viděli,92 čím dále tím vzdálenější. A roku 1904 – v listopadu – zemřel otec Pekařův. Jak se tato rána Pekaře, který přece jinak byl ve věcech rodinných nesentimentální,93 dotkla, naznačuje dosti zřetelně vyprávění rodinné:94 Pekař se vrhl na mrtvolu otcovu a hořce a hlasitě plakal. Cítil patrně, že zde odchází poslední kus jeho rodiny ve vlastním, užším smyslu slova, poslední kus pevné půdy domova. Nevlastní sourozence svoje z druhého manželství otcova sice také měl rád – ba dokonce po smrti otcově byl jim nějaký čas poručníkem,95 ale přece jen nebyla to už zcela táž krev. Spíše úcta k tradici rodové vedla Pekaře vždy znovu a znovu k návštěvám starého selského statku v Daliměřicích, kde kdysi hospodaříval jeho děd Černý a bába rozená Matoušová, pak otec jeho s matkou a po nich nevlastní matka jeho a nevlastní bratr František – a na nějž ovšem nemohl zapomenout.96

Své osamění rodinné hleděl si Pekař do jisté míry nahradit řadou přátelství v nejrůznějších kruzích společnosti, s kterou přicházel do styku. Měl několik okruhů přátel, které se navzájem prolínaly i doplňovaly. Základem byli tuším přátelé z rodného Turnovska, s kterými se scházíval už od dob studentských v hospodě U Kupců v Praze ve Štěpánské ulici.97 To byl nejpevnější přátelský kruh Pekařův, sem přiváděl svoje přátele i z oblastí vzdálenějších – Golla, Šustu aj. –, a zde byl opravdu králem, nebo jak se v této společnosti říkalo, „prezidentem“. „Společnost má svého předsedu ráda,“ zaznamenal ve své vzpomínce k šedesátým narozeninám Pekařovým jeden z členů kruhu U Kupců,98 „ráda mu promine občasnou špatnou náladu, hubování, rozčilování, ví, že to je jen ventil jeho povahy, mráček na obloze jeho klidného života, všem výchylkám se vyhýbajícího, ráda snáší i jeho kruté anekdoty, ve všech očích je vidět jen odlesk lásky, spojený se shovívavým úsměvem: Vždyť je to Pekař! On společnosti preziduje, drží ji pohromadě a chrání před rozpadnutím. Bez něho by zhasla, ale kdyby k tomu došlo, utrpěl by ránu především on…“ – Rodný kraj Pekařův dal však    {52}základ ještě jednomu přátelskému okruhu, ne sice tak intenzívního soužití, ale přece jen ne zcela nesrdečnému – okruhu jeho přátel v Lázních Sedmihorky, kam Pekař dojížděl na léto už od roku 1902, trvale pak rok co rok od r. 1913: i v něm byl Pekař srdečně vítán vždy, a nejen navenek ctěn, nábrž opravdu srdečně milován.99 – Poměrně méně už měl Pekař přátel v kruzích vědeckých, kde by se byl měl snad především cítit domovem. Souviselo to patrně nepřímo s tvrdou intenzitou jeho vědecké práce, která nejenže začasté musila narazit na nesouhlas ve svém vědeckém okolí, ale také přímo si vyžadovala změny prostředí, úniku z ovzduší vědeckých otázek a sporů, jinak ji vyčerpávajících. Ale i zde vytvořil se kolem Pekaře úzký kruh přátelský, k němuž náležel zejména profesor Šusta, profesor Žákavec, Arne Novák, prof. Sommer, prof. Cibulka, prof. Matějček aj. To byla společnost, známá z posledních let Pekařových jako společnost z býv. Wilsonova nádraží, lépe: z restaurace býv. Wilsonova nádraží, kde se pravidelně scházívala.100

Než všechny tyto přátelské okruhy – jež bylo by možno ještě doplnit řadou známých víceméně náhodných z pražských kaváren, kam Pekař zapadával po obědě, aby si přečetl všechny noviny, nebo vyřídil i některá nutnější „slyšení“,101 či odjinud – nebyly s to, aby vytrhly Pekaře ze samoty, v kterou se byl pozvolna přetvářel a přetvořil jeho život. „Důvěřivost a družnost nenáležejí k jeho zvykům,“ poznamenává r. 1930 jeho přítel z družiny jemu jinak nejbližší, U Kupců, který Pekaře znal jistě jako málokdo jiný, ve své vzpomínce k Pekařově šedesátce.102 A skutečně, i při všech těch srdečných přátelských stycích, o kterých byla právě řeč, zůstával Pekař ve svém smyslu zavřeným samotářem. Těm, kdož jej znali, vryla se jeho postava v paměť dozajista spíše než při nějaké družně rozhovořené procházce s přítelem – v osamělých pochůzkách po dnešním Vltavském nábřeží, kde bylo ho vídat den co den až do posledních let pravidelně mezi druhou a třetí hodinou po obědě v jeho rázovitém, nonšalantním ustrojení, nebo v malém parčíku na protějším nábřeží vltavském mezi Sovovými mlýny a bývalým Chotkovým palácem, nebo konečně někde v zelených stráních petřínských, kam jej vábil za jarních odpůldní výhled z jeho újezdského bytu. I znenadání jste mohli naň někde narazit v barvitých malostranských uličkách, na schodech pod strahovskou zahradou, u svatého Víta, zahleděného tiše vzhůru k podivným chrličům staré katedrály, či jinde. A nebyla to snad jen samota, vyrýsovaná okolnostmi vnějšími: celé gesto, celé chování jeho uzavíralo jej před pronikavějším pohledem lidských očí, snažících se prodrat do jeho nitra. Vzhled jeho bytu, kam jsme nahlédli shora, i v pozdějších letech – svým mimosvětským rázem a svým chaotickým nepořádkem, mísícím mezi knihy po skříních, po stole, po židlích, pohovce    {53}i po zemi útržky papíru, dopisy, krabice od doutníků, popelníky, prázdné láhve atd. – dával už předem každému příchozímu najevo, že není zařízen pro přijímání nějakých, zejména ne déletrvajících návštěv, že jeho pán si přeje samotu a zakládá si na této samotě, která jej činila naprosto svrchovaným v jeho okolí, jediným, kdo v této směsi ví, kam pro co sáhnout.103 A hovořil–lis s Pekařem, tu stále ironicky se chvějící koutek jeho rtů napovídal ti zřetelně, že marně by ses snažil uchopit pevněji proteovského ducha, že je tu příliš mnoho, co nelze postihnout prostým pohledem, co zůstane ti uzavřeno v rezervovanosti či v záhadnosti, i kdybys dělal, co bys chtěl.104

I onen rys, který jsme shora postihli u mladého Pekaře a kterému jsme se pokusili dát výraz v označení jeho romantiky jako věčného „hledání domova“, zůstal mezi rysy Pekařovy duchové fyziognomie pevně vryt: Pekař podniká – zase ovšem příznačně sám – řadu cest do ciziny. Roku 1900 a 1901 byl o prázdninách ve Ferleiten v Salcburku pod masívem grossglocknerským, 1902 v Německu, v Berlíně, 1903 zjara v Tyrolích, v Arcu, 1904 opět v Německu: v Mnichově, ale i na severu v Gdaňsku, 1907 na delší čas ve Francii, v Paříži, 1911 v Dánsku, po světové válce v tehdejším Polsku a 1927 a znovu 1930 v Itálii.105 A nebyly to cesty bez okouzlení. Čtete-li dopisy jeho Gollovi z ferleitenského horského pobytu, kde Pekař „vskutku hýřil … hodiny v požitcích vysokých hor“, „pln té nádherné vyhlídky na sněhy a ledovce Wiesbachhornu“ a „obdivuje především ticho, to nádherné ticho, (v němž) člověk je tak božsky sám“106 a kde dovedl za obrovské mořské bouře „mokrý na kůži i v botkách … plno vody“ nalézt v sobě „náladu jakési záliby z té lázně a z toho bezděčného splynutí s řáděním živlů“ a zvolnit do pomalosti krok, „abych toho hodně užil“107 –, nebo z Mnichova, do něhož se „zamiloval“ a kde „studoval svým způsobem, vláčeje se po ulicích, bloudě po Engl. Garten, výstavách a kavárnách“,108 či zase z klidného Kulenu na sever od Kodaně, jehož „rozervanost terénu, jehličnaté (a bukové) lesy, skály, plno kvetoucího vřesu a plno přerozkošných koutů po lesích, prostoupených palouky, jezery, veselými cestami a ještě nezohyzděných tabulkami i značkami turistickými“, dovedl vylíčit s názorností opravdu podivuhodnou109 –, vidíte, jak se sžíval s vzdálenými kraji a jejich lidmi, jak se dovedl – s romantickou rozkoší – ponořovat v jejich život. Ale mezi těmito panoramaty cizích krajů stále proniká obraz domova, jako by měl naznačit, že toto neklidné těkání není než – pouť za ním. I v Kullenu vnucuje se Pekařovi především srovnání kraje „s naším Mužským“, s rodným Turnovskem.110 A koneckonců propuká Pekař: „Dělej co dělej, putuješ světem, vidíš Alpy, vidíš moře, poznáš krajiny krásy majestátnější – ale vrátíš-li se do Českého ráje a staneš někdy kvečeru    {54}na vyhlídce nad Doláneckou Bukovinou, vyznáš přece nad tím obrazem jedinečného kouzla: Na tom světě žádná jiná! A tak vskutku vracíme se domů jako do náruče milenčiny, tak v Praze při večerním stolu vzpomínáme někdy na slova Mickiewiczova:

Šťasten jsi jen, když za večerní chvíle,

usedna ke krbu mezi druhy milé,

uzamkneš dveře před Evropy ruchem

do let mladosti přeneseš se duchem

a teskníš, dumáš o rodné krajině.“111

Nic nemůže lépe dokreslit duchový portrét Pekařův – ani v době jeho vrcholných let života – než toto vroucí přiznání.

V. KAPITOLA

Není nezajímavé, že základní životní postoj Pekařův, jehož růst a formace jsme se pokusili v předchozím líčení postihnout, ozval se i v oné složce vnějšího, veřejného působení Pekařova, která jinak zdála se mu nejvíce vzdálena – v jeho působení politickém.1

Pekař, o jehož zájmu o politické události a vůbec o politický život současný jsme měli již několikráte shora příležitost se zmínit,2 zdál se zpočátku předurčen k tomu, aby se stal historikem politickým, tj. historikem zasahujícím svým dílem přímo do vřavy politického života a poskytujícím jím argumentaci v jeho rozporech. Jeho mladistvý temperament – který, jak ještě uslyšíme, už za pobytu v Erlangenu a v Berlíně jevil opravdu dravý zájem o politické události domácí i evropské3 – pronikl hned v prvém roce jeho působení na univerzitě do popředí obecného zájmu české společnosti nevelkou, ale dobře a pádně psanou brožurou – původně vlastně článkovou sérií v Politik z 8., 11. a 14. prosince 1897 – Čechové jako apoštolové barbarství.4 Byla to odpověď německému historikovi starého Říma Theodoru Mommsenovi na jeho známý projev An die Deutschen in Österreich, otištěný 31. října 1897 ve vídeňské Neue Freie Presse.5 Třebaže předcházela na české straně už apostrofa Antonína Sovy Theodoru Mommsenovi6 a na straně polské Offenes Schreiben an Dr. Theodor Mommsen, vydaný profesorem polské univerzity ve Lvově Oswaldem Balzerem,7 vyzvedla vzrušená situace, do níž Pekař vpadl – pohnuté dny prosincové r. 1897, kdy po vídeňských demonstracích, svrhnuvších vládu Badeniho a zmařivších ústupky cislajtánského centralismu Čechům, v Praze „úžas, lítost, soustrast    {55}a vztek s heslem odvety ovládly zástupy“ a „všecko vzalo na sebe hned jinou tvářnost, jako když rozkacený živel povodně zasáhne krajinu“8 – toto nerozsáhlé sepsání k zvučnosti a známosti skutečně pozoruhodné.9 „Když český národ marně čekal muže, jenž by se zastal jeho práv nejsvětějších, tu odpověděl jste vy, slovutný pane!“ – apostrofuje mladého historika list studentského tehdy ještě Historického klubu z ledna 1898.10 – Brožura Pekařova dočkala se záhy překladu i do polštiny a do ruštiny.11 A Čas – který ostatně i jinak měl dosti příčin, aby si odpověď mladého docenta Theodoru Mommsenovi pochvaloval, protože hlavní důraz jejího obhajovacího plaidoyeru ve prospěch české kultury byl položen na českou reformaci, silně tehdy (i později) Masarykem zdůrazňovanou, a její přínos do kulturního vývoje německého národa i obecněji evropského západu – jásavě se rozepsal o spisku, vítaje v Pekařovi zřejmě historika, který vyhovoval představám jeho tehdejšího vůdce o vědcově, to jest i historikově, působení ve veřejném životě a o jeho praktické úloze v záležitostech politických.12

Očekávání, s kterým Čas a snad ještě řada jiných přijímala Pekaře při jeho projevu protimommsenovském, Pekař ovšem nesplnil. Už jeho druhý zásah do veřejného života – jeho polemika s profesorem pražské německé univerzity, historikem Adolfem Bachmannem,13 kterou uložil ve dvou článcích Prof. A. Bachmann und die zweite böhmische Universität a Prof. A. Bachmann und die böhmische Geschichtschreibung v Politik ze 4. a 5. listopadu a 19. a 20. listopadu 1902 –, třebaže se jinak v mnohém podobá odpovědi protimommsenovské, stáhla se povýtce na pole ryze odborné: proti Bachmannovým výtkám,14 že nová univerzita česká, o kterou se tehdy začínal rozvíjet dosti ostrý boj,15 by musila jen živořit – staví tu Pekař především odkaz k bohatě rozvinuté odborné práci svého vlastního oboru – historie – na české univerzitě v Praze, kterému dodává účinného kontrastu kritikou téhož pole v táboře protivníkově, zejména pak samého profesora Adolfa Bachmanna, jeho hlavního vědeckého díla Geschichte Böhmens a jeho užšího žákovského kruhu.16 Přese všechnu obratnost polemickou, kterou i v tomto boji mladý učenec osvědčil, i přes nepopiratelnou jistě aktuálnost tématu nebyl tento projev už s to, aby tou měrou zasáhl pozornost nebo politický vývoj současné společnosti české, jako tomu bylo kdysi u brožury Čechové jako apoštolové barbarství.

Přece však živý politický zájem zůstal u Pekaře – jako neoddělitelná součást jeho bohatého vnitřního života – i nadále, projevuje se tu tím, tu oním zášlehem uprostřed zdánlivě uzavřené vědecké práce. A sledovat jej znamená nepochybně sledovat jednu z nejzajímavějších kapitol jeho vnitřních osudů, zároveň však i obecněji český politický proces nové doby, jemuž se stal Pekař i jako historik nepolitický, nesestupující svým vědeckým dílem přímo    {56}do vřavy denních událostí, jedním z jeho ideologických ohnisek – tím významnějším, čím většího důrazu mu postupem času poměry dodávaly.17

Vlastní počátky uvědomělého politického vývoje u Pekaře třeba hledat v nejtěsnější blízkosti proudu, k němuž přilnul, jak jsme viděli, jako vědec ve svých univerzitních letech – českého realismu. Postačí pročíst jeho listy, které posílal Gollovi z Erlangenu a z Berlína a o nichž byla svrchu řeč,18 abychom postihli, jak přímo nadšeně se hlásil k politické formaci tohoto hnutí, ustavivší se v shora již dotčeném okruhu Času. Co chvíli vybuchuje tu Pekař proti ovládající tehdy u nás straně mladočeské a jejím představitelům v Národních listech, kteří ovšem svým planým radikalismem, dožadujícím se zřejmě nedosažitelných ústupků státoprávní povahy, jako bylo zřízení nejvyššího soudu v Praze, dožadované tehdy poslancem Vašatým –, ale ještě více svými skrytými útoky „proti nemoci analýzy, analýzy všeho a za každou cenu“,19 proti těm, kdož chtějí prý heslem drobné práce zatlačit velké programové cíle národního snažení,20 proti „nebezpečnému bludu, že nemáme do sebe žádné svéráznosti a původnosti kulturní, nýbrž za vše, čím jsme, máme děkovat dobrodiní kultury německé“,21 i proti jiným tezím a zásadám, hájeným tehdy akademickým i mimoakademickým realismem, musely se velmi hluboce rozcházet s tím, co tehdy naplnilo Pekařovo nitro: „Ty články Slovanství,“ píše vzrušeně Gollovi 12. února 1894, „Grégr vedle Gladstona, Gambetty, Garibaldiho atd.! A ten švindl se provozuje jménem ‚vlastenectví‘! A ‚lid‘ a ‚národ‘ na ten orgán přísahá!“ Se stejně vzrušeným posměchem pak provází i „z Prahy (docházející) přeutěšené zprávy o Pomstě Čechie a Meči, řečech p. Vašatého, o radikalismu lomnického p. purkmistra“, jež mají umlčet „aféru p. bratra (Grégrova)“,22 tabulkové spory pražské23 aj. A čím ostřeji se rozcházel s vedením tehdejší české buržoazie a jeho politickou frazeologií, marně zakrývající rozpaky, jež přinášelo pro ně neblahé a časy už zvetšelé dědictví starého radikalismu – tím více se Pekař přikláněl přirozeně k útočníkům proti němu: „Laciná brožurka pro lid, v níž by poslední články Času i odpovědi Národních listů s krátkým úvodem byly otištěny,“ pokračuje v prve citovaném listě Gollovi z 12. února 1894, „byla by jistě vlasteneckým činem. Národní listy spoléhají na to, že Čas lid, jejich lid, nezná a číst nebude.“

Ale toto mladistvě nadšené přátelství, ba přímo živé stranictví Pekařovo, spínající jej s politickou formací okolo realistického Času, nepotrvalo dlouho. Už od počátku druhé polovice let devadesátých ozývají se u Pekaře hlasy jistého odporu – zatím ovšem spíše akademického, odborně vědného rázu – proti hlavnímu představiteli této skupiny, Masarykovi.24 A r. 1900, v polemice, rozvinuvší se okolo Pekařovy přednášky o Mistru Janu Husovi    {57}ve Slaném, o které bude ještě řeč v dalším našem vyprávění25 – propukl konflikt otevřeně, a to s velmi značnou ostrostí: „Před lety,“ přiznává Pekař v proudu utkání s šéfredaktorem Času Janem Herbenem,26 „byl jsem horlivým, náruživým časistou, bránil jsem Váš orgán a Vaše stanovisko až do ochraptění. Nelituji toho dnes nikterak, tenkráte Čas vskutku něco rozumného chtěl, tenkráte boj jeho za myšlenky rozumné politiky a rozumného pokroku proti bezmyšlenkovému radikalismu, proti starovlastenecké romantice, proti strnulosti a zpátečnictví v oboru kulturním vůbec budil v tisíci srdcích radostný ohlas, tenkráte to byl list dobrý, snad velmi dobrý a my mladí byli všichni zuřivými časisty.“ – „Však,“ dodává, „ten Čas minul… A my přestali být časisty, protože jsme chtěli zůstat realisty, pane doktore Herbene… činíte dnes pravý opak toho, co jste zastával dříve… dopouštíte se všeho toho, proti čemu jste se kdysi v listě slavně bil, všeho – od té jednostranné, nenávistné a často nepoctivé kritiky, kterou sledujete politiku strany vedoucí, kritiky založené na pouhé negaci a odsuzující slepě všechno, až do těch policejních a udavačských návrhů, jimiž pomalu předstihujete pronásledovanou Vámi kdysi ‚vlastenčící policii‘, a až do těch nízkých osobních noticek… jež hrozí někdy snížit úroveň Vašeho listu k známé výši revolverových plátků…“27

Příčiny, které vedly Pekaře ke konfliktu s politickým realismem a zároveň změnily radikálně i jeho stanovisko k Národním listům, dovedše jej až k otevřenému schvalování jejich podezřívavých narážek na Herbenovy finanční prameny ze zahraničí,28 byly velmi složité. Není sporu, že základem byly tu vědecké rozpory, o kterých jsme se právě zmínili a které chtě nechtě musily mít i jistý odraz v poměru k Masarykově skupině jako určitému ideologickému celku. Ale není pochyby také, že tu působily skutečně i momenty ryze politického rázu, různost netoliko vědeckých, ale i politických východisek. Pekař, který celým svým vnitřním životem se odnášel především k pevným hodnotám, daným minulostí, a pro nějž dědictví minulosti bylo hlavním úhelným pilířem netoliko v jeho vlastním životě, k němuž se ve svém romantismu vracel vždy znovu a znovu jako k „ztracenému domovu“, nýbrž i života vůbec – musil se chtě nechtě rozejít se stranou a s hnutím, které se příliš rychle odpoutávalo od těchto tradic a chtělo přímo s jistou posedlostí gruntovně přebudovávat, gruntovně měnit a budovat nové v českém světě duchovém i hmotném. Zde právě vidíme, jak to, co jsme shora nazvali „základním životním postojem“ velkého historika, určovalo opravdu podstatně i jeho vývoj politický.

Je jistě charakteristické, že první konkrétní politická otázka, v které se Pekař střetl s politickou formací okolo Času, byla otázka hnutí „Pryč od Říma!“, propagovaného právě protestanty a ještě více neoprotestanty z nové    {58}realistické strany. Pekař se velmi rozhodně postavil proti této akci, která měla odpoutat současnou společnost od její dosavadní, historickým vývojem dané náboženské základny a vnutit jí – pod heslem domnělé obnovy staré české reformace – náboženské vyznání nové, lišící ji od pokolení bezprostředně předcházejících a porušující rozličně duchovou souvislost s nimi.29 „Dnes,“ vykládá v závěru své přednášky o Janu Husovi, proslovené r. 1902 na Staroměstské radnici v Praze,30 „… ‚Los von Rom!“‘ je netoliko ‚Pryč od Rakouska!‘, ale i ‚!Hr na Čechy!!‘... jaká tragika! Na místech, kde za nářku obyvatelstva před 280 lety zavírány byly královskými komisaři protestantské kostely, rostou dnes nové... A dnes je každý takový kostel, každá obec zároveň hrozbou nám, neboť z boje proti nám ve dnech pádu Badeniho zrodilo se toto hnutí, politické cíle pokrytecky maskujíc náboženskou potřebou... A na svém odporu proti agitaci „protiřímské“ mladý historik zcela neústupně setrval, i když kritik jeho přednášky T. G. Masaryk v Naší době nejprve31 mírněji a poté32 útočnějším způsobem pokusil se mu vyložit, že hnutí „Los von Rom!“ „je také náboženské a více náboženské než národní“ a že „paralelně také se vyvíjelo u nás a namnoze stejnými a podobnými vlivy jako u Němců“.33 Že tato opozice zdaleka nechtěla být nějakou kritikou protestantismu, nýbrž mířila jen a jen proti útočnému neofytismu z této strany, proti zbytečnému – podle názoru Pekařova – rušení tradic a proti překotnému odpoutávání se od duchového světa generací bezprostředně předcházejících, ukazuje jasně korespondence Pekařova s Gollem, v níž Pekař výslovně se přiznává k jistému „filoprotestantismu“.34

Ale otázka „protiřímské“ agitace nebyla jediným problémem, v němž se obrazil Pekařův rozchod s politickým realismem českým, jak se byl konečně vykrystalizoval kolem Času, a jeho kořeny. Od konce let devadesátých – od doby, kdy se začal intenzívněji, jak o tom bude ještě řeč, zabývat osobností i dílem Františka Palackého – sbližoval se Pekař zřetelně s vnukem velkého „otce národa“, Bohušem baronem Riegrem, který – jako správce tehdy rodinných písemností rodiny Palackého a Riegrovy – uvolil se mu otevřít i jinak nepřístupnou dosud část korespondence dědovy.35 I do letního venkovského sídla Riegrova na Karlštejně býval Pekař pohostinně zván.36 A toto sblížení s předním do té doby obhájcem starého programu české politiky z let 1865–1871 i pozdějších mělo pro Pekaře hluboký význam potud, že i osobně, jak se zdá, posílilo v jeho myšlení nový moment, který jej nepochybně musil opět podstatně vzdalovat od vůdce tehdejšího českého politického realismu – rozhodné stanovisko státoprávní.37

Problém českého státního práva, k němuž odkazovala jej i jistá tradice rodová ze strany matčina bratra, výše vzpomenutého Jana Matouše Černého,38    {59}zmocnil se myšlení Pekařova a jeho historické práce, pokud se svým rázem přesouvala na pole politické, opravdu s pozoruhodnou intenzitou. Už v obsáhlém, poněkud neproniknutelnou značkou „W“ šifrovaném referátu o knize známého tehdy francouzského publicisty André Chéradama39 L’Europe et la question d’Autriche en seuil du XX. siècle, kterou Pekař otiskl r. 1901 ve IV. ročníku České revue,40 proniká zřetelně jeho význam pro celkovou politickou koncepci českého života, vytvářející se v mysli mladého historika. A znovu vrací se Pekař k této otázce r. 1904 v příznačně časném41 referátu o pamětech ministra obchodu v kabinetu Hohenwartově Alberta Schäffleho Aus meinem Leben v Českém časopise historickém,42 pak opět roku 1908 a 1909 v polemicky obranných recenzích o knize známého novorakouského publicisty a historika Heinricha Friedjunga Oesterreich von 1848 bis 1860 a publikaci mladočeského politika Zdeňka Tobolky Dějiny české politiky nové doby v téže revui,43 a konečně ještě jednou roku 1912 – zase v Českém časopise historickém44 – obsáhlým pojednáním Nové zprávy o českém vyrovnání, které podávalo rozbor knihy staročeského spolubojovníka Riegrova kdysi A. O. Zeithammera Zur Geschichte der böhmischen Ausgleichversuche.45 V nekrologu, kterým doprovodil r. 190746 předčasnou smrt nadaného Bohuše Riegra, naznačil Pekař dokonce zřetelně, že pokládá – přes všechnu nepřízeň doby, jež jeho heslo stíhala – pěstování otázky státního práva českého, stálý zřetel k této otázce, za jeden z předních a nejnutnějších úkolů české vědy historické, pokud ta si dělá vůbec nárok na nějakou funkci, na nějaký podíl v politickém životě národním.47

Příčiny neklidného téměř zájmu, s nímž Pekař sledoval český problém státoprávní, souvisely těsně s jeho celkovým nazíráním na současnou politickou situaci. Pekař byl nespokojen s postavením, kterého se českému živlu dostalo v rámci monarchie rakousko–uherské. Nesouhlasil-li ve svých listech Gollovi někdy velmi bouřně s politikou pražských vedoucích kruhů, protestoval ještě hlasitěji proti postupu vídeňských činitelů vládních. „Vše budí jen roztrpčení,“ píše 22. srpna 1898, „když… člověk vmyslí se v situaci a uvažuje, jak hloupost vedoucích stát zabíjí a zaprodává.“48 A také z referátů, jež jsme právě uvedli, hovoří nespoutaně duch opozice proti poměrům v mocnářství podunajském – v tom jmenovitě proti převaze obou hlavních nositelů dualismu uvnitř státu a proti závislosti jeho politiky zahraniční.49 – Ale romantické sklony v Pekařovi, které tak vysoko oceňovaly politické a vůbec životní útvary opřené o legitimaci minulosti, nedovolily mu přece jen zase rozejít se se starou říší rodu habsbursko–lotrinského naprosto. Ve svém referátu o knize Chéradamově Pekař – třebaže si nedělá v nejmenším iluze o vnitřních poměrech rakousko–uherských a neváhá dokonce v tomto směru vytknout francouzskému publicistovi jakýsi příliš    {60}snadný optimismus – přece nejenže souhlasně přijímá tvrzení autorovo o životaschopnosti a nezbytnosti Rakouska–Uherska, ale ještě je zesiluje: monarchie domu habsbursko–lotrinského je mu zejména ochranným štítem vlastního národa úplně ve smyslu starých výroků Palackého o Rakousku, jež bychom, kdyby ho nebylo, byli musili vytvořit – ale i pro ostatní národy znamená jistou záruku politické rovnováhy. Je naprostou nutností, aby zůstalo zachováno. Třeba je pouze reformovat: v ohledu zahraničním co možná osamostatnit50 a v ohledu vnitřním federalizovat. A podkladem federalizace ze strany naší, české, nemůže být – podle Pekaře – než naše staré státní právo.

České státní právo – jehož zdůrazňování zase nepochybně velmi snadno srovnáme s perspektivou oněch několikráte dotčených duchových tendencí v politickém myšlení Pekařově – stalo se postupem času v očích našeho historika přímo jakousi panaceou, která otvírá cesty ve všech směrech k šťastnější budoucnosti. I poměr česko–německý, jehož skřípavé tóny rušily nemilosrdně politickou harmonii starého mocnářství v posledních letech předválečných, troufal si vyřešit v rámci jeho obnovy: „Státní právo není naprosto programem česky nacionálním,“ opakuje Pekař se zřejmým souhlasem v Českém časopise historickém 191251 slova Zeithammerova, „je to program, jehož nadějí mohou být účastni stejnou měrou Němci jako Češi.“ A setrvával na svém státoprávním stanovisku, i když musil ve svých pracích vždy znovu konstatovat, jak doba čím dále tím více se vzdalovala od tohoto „opravdového, horoucně chtěného ideálu celého národa“,52 spějíc „od českého práva k česko–německému státnímu právu“.53 „K politování je národ, jenž neusiluje o vysoké mety,“ končí citátem z Zeithammera samého prve citovaný, svými vyhlídkami pro přítomnost jinak dosti melancholický referát o druhém dílu jeho Zur Geschichte der böhmischen Ausgleichversuche.54

• • •

Tato politická koncepce Pekařova musila se ovšem ocitnout na svém osudovém bodě, když roku 1914 vypukla válka světová. Pekař nevstupoval do tohoto velkého dějství s programem rozbití staré říše habsburské – v tom smyslu, jak tomu bylo třeba u Masaryka. Nebylo to ani možné vzhledem k jeho právě vyznačenému politickému programu, který spatřoval v habsburské říši zabezpečení českého národa. Ale ovšem neměl také v nejmenším na mysli účastnit se boje loajálně po boku toho Rakouska, jak v červenci a srpnu 1914 vstupovalo do války: to nebylo zdaleka jeho Rakousko; federativní říše, která by dopřála českému národu jeho životní práva, dovedla respektovat jeho životní potřeby a jeho individualitu vůbec a chránila český živel. Svým vstoupením do války, které si vyžadovalo co    {61}možná jednotné vedení celého státu, uzavírala se monarchie habsbursko–lotrinská naopak vždy více myšlence decentralizace a i jinak se vzdalovala ideálu našeho historika.

Pekař od počátku války chtěl proto prohře státu, v nějž osud byl zapjal české země. Věděl, že pouze tehdy, prohraje-li Rakousko–Uhersko svůj boj, budou ti, kdož dosud neústupně drželi v rukou rozhodování a moc v monarchii habsbursko–lotrinské, ochotnější k rozumnému vyrovnání, k federalizaci říše a s ní i k uznání českého státního práva. – A ve svém tajném přání byl posilován jakousi instinktivní důvěrou, která vanula k němu ze všech stran v českém prostředí – nevyjímajíc ani prosté lidové prostředí venkovské.55 Byl dokonce rád, když konflikt, dlouho obávaný, v létě 1914 propukl. „Vypuknutí války jsem uvítal,“ vypráví v pozdějším svém líčení,56 „ve shodě s předpoklady české minulosti i přítomnosti, také v naději, že ona může, ona jedině, pomoci k vítězství utištěnému právu.“ A vzpomínky posmrtné vyprávějí o tom, jak pohnutě ohlásil Pekař hned v počátcích válečných dějství, že nastává čas velikých změn.57

Temperament, jako byl Pekařův, přirozeně že v těchto chvílích cítil vždy živěji nutnost zúčastnit se dějů, které se rozvíjely před jeho duševním zrakem. V prvých letech válečných byla ovšem možnost jakéhokoli projevu velice omezena. Brzy poté, co Pekař ohlásil v univerzitních přednáškách onen „novus ordo rerum“, o němž byla právě řeč, zastavil jej na ulici vysoký policejní úředník a doporučil mu, aby byl opatrnější ve svém vyjadřování. Ba i do společnosti, v níž Pekař tou dobou sedával, vnikl policejní agent, aby tu sbíral informace pro pražskou policii, a jen ostré a nebojácné ironii Pekařově se podařilo jej vypudit.58 Pekař nemohl než omezit se na hovory svého důvěrného kroužku, jež sílily jej vnitřně v jeho nadějích a v jeho optimismu.59 V korespondenci vyjadřoval se sice jasně, ale nikoli bez obezřetné opatrnosti60 – a také vědecká práce z této doby nese skromné celkem jen stopy jeho politického myšlení.61

Ale úleva, kterou přinesl pád ministerstva Stürgkova a brzy po něm následovavší smrt císaře Františka Josefa I. – i na druhé straně zase nepochybný osudový význam těchto změn pro vnitřní poměry v říši rakousko–uherské, který vtiskoval chtě nechtě odvahu – umožnily Pekařovi, ba přímo donutily jej k politickému vystoupení aktivnějšímu. Už přednáška, kterou Pekař proslovil v slavnostním shromáždění české univerzity, konaném na paměť Františka Josefa I. 4. prosince 1916 za přítomnosti tehdejšího českého místodržitele hr. Coudenhove,62 napovídala, že Pekař vidí blízko svůj okamžik. Zejména poslední věta projevu byla skutečně smělou řečí – tváří v tvář místodržiteli, který představoval kus drakonicky protičeského rakouského vládního kursu prvých let válečných. – A na pamětní řeč, kterou Pekař    {62}uzavíral vládu Františka Josefa, připomínaje slovně známé věty císařova reskriptu z r. 1871, a tlumočil naděje české v panování nového krále českého, Karla IV. – navázaly pak záhy další články jeho politické činnosti.

1. a 3. ledna – měsíc po svém nekrologu Františku Josefovi I. – otiskuje Pekař v Národní politice Poznámky k uherské korunovaci.63 Bylo tu jaksi ve stručnosti shrnuto mnoho z předchozích historicko–politických výkladů Pekařových, jak jsme jimi byli právě stručně prošli v našem vyprávění: Pekař poukazoval na to, jak země české kdysi vlastně nesly celou tíhu nákladné politiky rodu habsburského, líčil, jak tento historický titul českých zemí byl znevážen v titulatuře „císaře rakouského“, kterou přijal František I. r. 1804 (třebaže tato titulatura původně neměla ubírat nic státoprávnímu významu české koruny ani koruny uherské), a ještě více pak vyrovnáním z r. 1867, které rovným si původně korunám české a uherské určilo zcela rozličná státoprávní postavení – a konečně použil srovnání korunovačního aktu uherského s korunovačním aktem českým k tomu, aby poukázal na vlastní význam české koruny, jež „je a zůstane zárukou společných práv dynastie a národa“, tj. základem jejich vzájemného poměru vůbec.64

A brzy po těchto Poznámkách k uherské korunovaci, jež byly smělým protestem a zároveň smělou obnovou programu nazvaného Pekařem samým, jak jsme shora slyšeli, „velikým cílem“, odvážil se Pekař ještě dále: v článku Poselství Wilsonovo a české memorandum z roku 1870, otištěném v Národní politice ze 4. února 1917,65 pokusil se sepnout starý projev českých federalistů z r. 1870, který shledával „světodějinné povolání Rakouska v tom, aby sdružilo rozličné národy a kmeny držav svých ve svobodný spolek národů k vzájemné zbrojné sebeobraně“ – tedy v podstatě svůj vlastní federalistní program – s heslem sebeurčení národů, které rozdouváno válečnou propagandou, docházelo tehdy vždy větší zvučnosti. Byl to neobyčejně obratný diplomatický tah, a to v několika směrech. Pekař dodával tímto sepětím nové únosnosti heslu a programu, pro který – jak se sám bohužel musil přesvědčit – nebylo v českém prostředí dosti opravdového smyslu a porozumění. A zároveň stavěl jej na významnější místo i v očích těch vládních činitelů, kteří si navykli přecházet přes něj jako přes cosi dávno mrtvého a odbytého. „Máme dojem, že pravda je na postupu,“ končil jistě s oprávněným optimismem projev Pekařův.

Ale Pekař patrně také už dobře cítil, že nové heslo, které svým dutím zalehlo do evropské politické atmosféry tehdejší a jemuž se dostalo (aspoň navenek) rázem uznání jak na straně Čtyřdohody, tak v táboře německo–rakouském, nebude přece jen lze tak hladce smířit, případně ztotožnit s jeho heslem federalizace Rakouska a osamostatnění českého živlu    {63}v monarchii na podkladě historického práva.66 Z tábora protivného poukazovalo se – ne zcela neprávem – na to, že hranice historického útvaru zemí koruny české nekryjí se nikterak s hranicemi národnostními v tom smyslu, aby se mohlo mluvit o ideální aplikaci nové devízy o sebeurčení národů.67 A také ve vlastním táboře se musil Pekař setkávat s nedůvěrou k historickému státnímu právu, jež prýštila jednak z neporozumění pro tento program, již dříve vzpomenutého, jak vyrostlo z jeho neúspěchů od let sedmdesátých minulého století, jednak přímo z obav, aby obnovou starého království českého v jeho historické tvářnosti nebyly ztraceny všechny sociální vymoženosti získané v novější době, nedošlo k návratu bývalých společenských i hospodářských prerogativ stavovských Čech a heslo „sebeurčení národa“ nepozbylo svého demokratického smyslu.68 Do třetice pak konečně byly tu i obavy, aby postupem v rámci tohoto programu nebyly zkříženy akce, které současně byly ze strany české podnikány mimo půdu vídeňské politiky.

Když Pekař vida, že po známé notě Čtyřdohody, odpovídající na uvedené prve poselství Wilsonovo z prosince 1916, nastává okamžik vhodný k rozvinutí českých politických požadavků, a obávaje se, aby české poselstvo tento okamžik nepropáslo, resp. nedalo se svést na cestu mělkých ústupků, které by kryly „demokratické“ zámysly vlády, ale nedávaly českému národu v podstatě vlastně žádné nové postavení v monarchii (aspoň ne ve smyslu státoprávním), obrátil se k českým poslancům počátkem března 1917 zvláštním memorandem, které je mělo získat jeho programu, nesetkal se s žádným ohlasem.69 A když se poté pokusil dodat svému hlasu důraznější autority pamětním spisem, pro nějž si opatřil podpisy svých univerzitních kolegů ze všech fakult a který měl působit jako projev výkvětu české inteligence,70 vkročil mu do cesty dr. Přemysl Šámal, který se obával, aby podobným aktem nebyl příliš silně zdůrazněn závazek k dynastii – a po delším jednání71 dosáhl toho, že se Pekař svého pokusu vzdal.72

Jakási naděje zasvitla Pekařovi, když se mu prostřednictvím redaktora Venkova Karla Jonáše podařilo upoutat k svému programu pozornost některých agrárních poslanců a poslanců mladočeské opozice, nespokojené s tehdejším vedením strany.73 Ještě důležitější pak pro eventuální vyhlídku na zdar celé akce bylo, že Pekař získal pro svoje stanovisko konečně jednoho z nejhorlivějších tehdy činitelů českého politického života – Antonína Švehlu.

Švehla nebyl původně pro program státoprávní. Ne snad z přesvědčení – ale z ohledů na stranu sociálně demokratickou, která stála zásadně od počátku svého politického vystupování proti tomuto programu a kterou přece jen Švehla v zájmu věci chtěl udržet v jednotném šiku ostatních    {64}politických zástupců českých na vídeňské říšské radě, jak se byl formoval ve Švehlově díle – Českém svazu.74 Pod tlakem vývodů Pekařových však přece jen projevil jistou ochotu ke koncesím v jeho smyslu: smířil se nejen s tím, že Pekař do návrhu projevu českého pro prvou schůzi rakouského parlamentu v květnu 1917, o který jej byl požádal, umístil – vedle argumentů, vyplývajících z hesla sebeurčení národního i silně akcentovanou argumentaci z práva historického75 – ale přijal dokonce i jeho text adresy císaři Karlovi pro císařovu připravovanou návštěvu v Praze zjara roku 1917, jak jej byl Pekař – opět na jeho žádost – vypracoval, i s jeho důrazně vyzvednutou „ideou státu federativního, státu vracejícího jednotlivým historicko-politickým součástkám monarchie jejich historická státní práva, přísahami [císařových] předků mnohonásob zaručená, a řešící otázku v rámci historických celků prostředkem rozsáhlé, bezelstné svéprávnosti národnostní“.76 Švehlovým vlivem pak proniklo stanovisko Pekařovo i do nejdůležitějších domácích českých politických jednání té doby, do porad o projevu českého poselstva na říšské radě vídeňské, který měl být učiněn, jak již podotčeno, při otevření rakouského parlamentu v květnu 1917 – neboť Pekařův návrh tohoto projevu, o kterém byla právě řeč, byl tu skutečně stranou Švehlovou oficiálně přednesen a zastáván.

Prorazit v těchto poradách se svým textem bylo by znamenalo pro Pekaře opravdové vnitřní vítězství a bylo by patrně nezůstalo bez vlivu na českou politiku v posledních letech světové války a snad i na celé osudy národní v našem věku. Ale předporady o projevu k zahájení rakouského parlamentu nemohly být rozřešeny jen prostým tlakem většiny, kterému by se minorita musila podřídit. Projev, o nějž v nich šlo, musil být usnesen jednomyslně. A zde bylo právě nebezpečí pro Pekařovu koncepci, za níž jinak stanula i skupinka poslance B. Franty v mladočeském klubu, národní socialisté i jiní členové Českého svazu.77 Proti státoprávnímu stanovisku Pekařovu stála mocná hradba české sociální demokracie, jejíž váha tou dobou byla vzrostla a vzrůstala dále sociálním neklidem, rozechvívajícím vlivem dlouhé už války veškeré obyvatelstvo států středoevropských, a v níž spatřována do značné míry strana budoucnosti. Vůdčím činitelem této strany – zejména na půdě vídeňského parlamentu – byl dr. Boh. Šmeral, politik cele proniknutý marxistickou ideologií a ovšem i její nenávistí či aspoň odporem ke všemu, co nějak připomínalo ancien régime, a tedy i k starému českému státu a jeho státnímu právu. A strana byla v této věci zajedno s dr. Šmeralem tím více, že byla sama vázána jednak svým vystoupením proti českému státnímu právu v programu z r. 1897,78 jednak ohledy na ostatní strany sociálně demokratické v Rakousku, s nimiž spolupracovala, a vůbec na svoje mezinárodní svazky a spojení, jejichž význam tou dobou, jak se zdálo, vzrůstal.

{65}Pekař, věda dobře už z předchozích rozmluv a jednání se Švehlou o tom, co váží ohledy na sociální demokracii v postupu Českého svazu, pokusil se zasáhnout i na této straně ve prospěch svého stanoviska. Před samou schůzí předsednictva Českého svazu v Praze 11. května 1917 – 10. t. m. – obrátil se zvláštním dopisem na svého bývalého spolužáka z gymnázia mladoboleslavského dr. Alfréda Meissnera, který byl z vůdčích činitelů strany sociálně demokratické a měl také značnou účast na jednáních o připravovaném projevu českých zástupců při znovuzahájení rakouského parlamentu,79 aby mu vyložil svoje státoprávní stanovisko a obhájil je proti výtkám, ev. obavám, jež proti němu ze strany sociálně demokratické byly vznášeny, jmenovitě pokud šlo o sociální charakter českého historického státu.80 Přes Meissnera chtěl Pekař, jak sám doznává,81 působit na dr. Šmerala i na celou stranu tak, aby v poradách se blížících mohlo být na základě jeho programu dosaženo jednomyslnosti.

Než snaha Pekařova po získání sociální demokracie a vůbec po uplatnění, ne-li některého ze svých textů přímo, tož alespoň svého stanoviska zásadního, nepotkala se s úspěchem. Vlastní texty jeho, jak se postavili za ně agrárníci a národní socialisté, byly při jednáních v Českém svazu právě pro nesouhlas sociální demokracie vůbec opomenuty.82 A ani zásadní stanovisko jeho nezvítězilo. Naopak: ve stylizaci, která byla dohodnuta 15. května 1917 mezi dr. Tobolkou z jedné a dr. Lvem Wintrem a dr. A. Meissnerem z druhé strany jako kompromis přijatelný pro všechny účastníky Českého svazu, byl způsobem zvláště nešťastným a nápadným zdůrazněn nesouhlas české delegace v rakouském parlamentě v otázce státního práva: to, že „většina nás stojí na stanovisku historického státního práva zemí koruny české a trvá na státoprávním ohrazení českých poslanců z r. 1879, všichni zástupcové českého národa odmítají však ústavu prosincovou z hlediska přirozeného práva národů“.83 Konečná formulace projevu českého poselstva na říšské radě pak, jež byla přijata na návrh Švehlův 27. května 1917, stanula plně na půdě práva přirozeného, připouštějíc pouze, že toto „je ještě u nás posíleno nezadatelnými právy historickými“, aniž však – patrně z ohledu na další v textu požadavek připojení slovanského kmene k historické vlasti české – se nějak o těchto „nezadatelných právech historických“ určitěji vyslovila, eventuálně ztotožnila je jasněji s historickým státním právem českým.84

Tím byl v podstatě boj Pekařův o uplatnění jeho politického programu v české politice za světové války uzavřen. Sice hned po vyjití projevu českého poselstva na říšské radě vídeňské z 30. května 1917 napsal Pekař pro Venkov úvahu pod titulem Starou či novou cestou?, která měla jednak ještě jednou obhájit výhody vlastního jeho státoprávního stanoviska, jednak    {66}zdůraznit, že „projev [Českého] svazu je prozatím jen velkým slibem obratu – čeho je potřebí nadále, je zajisté, aby poslanci si jeho velké směrnice byli pevně a stále vědomi, aby vůlí jeho … proniknuti byli do posledního nervu“.85 Ale článek ten už nevyšel. „3. července po rozmluvě se Švehlou odloženo ad acta,“ poznamenal Pekař sám na konci rukopisu. Důvody, kterými Švehla přiměl Pekaře k odložení jeho úvahy, záležely patrně ve Švehlově politice tehdejší, která chtěla – z dobrých důvodů jistě – udržet jednotný postup celého českého poselstva na říšské radě vídeňské stůj co stůj a nepřála si proto nějakou kritikou – zejména v oficiálním orgánu vlastní strany – rozjitřovat ostatní, pokud snad se stanoviskem, hájeným Pekařem, z těch či oněch důvodů nesouhlasili. Této politice Pekař zřejmě dobře rozuměl: nedlouho po událostech právě vylíčených – 15. srpna 1917 – vystoupil sám v Národní politice článkem nadepsaným Vzchopme se k protestu, který – zřetelně v duchu právě postupu Švehlova – nabádal k jednotnosti ve společnosti národní, varuje před jakýmikoliv útoky, zejména osobního rázu, tuto pospolitost narušujícími či dokonce rozbíjejícími.86 A stejnou linii hájil i v odpovědi Viktoru Dykovi, který v jeho článku viděl snahu zakřiknout radikálnější elementy tehdejšího politického života českého, otištěné rovněž v Národní politice 23. srpna 1917.87 Není proto divu, že byl ochoten k jistým koncesím, potud aspoň, že se vzdal aktivnějšího zasahování do politických událostí ve smyslu svého shora vylíčeného stanoviska nebo i ostřejší kritiky z něho plynoucí.

Od července 1917, kdy naposledy zasáhl přímo do politického života českého v době válečné – a to příznačně opět v blízkosti Švehlově – jako účastník porad předních českých právníků a státovědců, kteří měli pro případ, že by přece jen došlo k podstatnějším ústavním reformám v Rakousku (ev. Rakousku–Uhersku), vycházejícím vstříc českým požadavkům,88 vypracovat konkrétnější návrh ústavy pro země bývalé koruny české, spojené se Slovenskem, v rámci podunajského soustátí habsburského89 – stává se Pekař spíše pouhým zúčastněným divákem politického života českého, jak se vyvíjel dále až do konce dlouholetého válečného zápasu. Píše články, jako byl článek Válečné cíle naší říše, otištěný ve Venkově 13. června 1917,90 Český stát a Němci, publikovaný tamtéž 8., 10. a 11. června t. r.,91 Co jsme chtěli – v Národní politice z 19., 21. a 24. července,92 a jiné, ve kterých znovu navazuje na svoje starší myšlenky – ať už šlo o umělé udržování dosavadních poměrů v říši, nedovolující připojení dalších slovanských elementů k monarchii a nutící tak k jakémusi pokryteckému „antiimperialismu“ (Válečné cíle naší říše), nebo o české státní právo a jeho poměr k myšlence česko–německého vyrovnání (Český stát a Němci, Co jsme chtěli). Články ty však příznačně míří přes hranice české politické veřejnosti,    {67}do níž Pekař nechtěl už vnášet svým stanoviskem neshody, k cizím protivníkům české věci a českého národního práva. Měly jen jaksi udržovat programovou linii pro případ, že – jak Pekař tehdy pevně věřil – „dojde [v boji Dohody s centrálními mocnostmi] buď k partie remise anebo … že zachrání se Rakousko mírem separátním“ a jeho porážka bude znamenat snad jen „obnovení českého státu v hranicích zmenšené monarchie domu rakouského“.93

Zatím události došly konečně k rychlejšímu spádu. 26. září 1918 píše Pekař svému příteli velmi zajímavě z Liberce.94 A měsíc poté mohl prožít na turnovském náměstí, kde kdysi jako chlapec byl, jak víme, svědkem politických demonstrací let sedmdesátých, let beznadějné české opozice, příchod událostí z konce světové války.95 Jeho postoj k tomuto vývoji věcí byl, jak ukazuje jeho Proslov, přednesený v slavnostním shromáždění České akademie dne 10. listopadu 1918,96 zcela jednoznačný, třebaže znamenal do značné míry zmar předpokladů, na nichž jeho dosavadní politická koncepce budovala.97

• • •

Ani však doba poválečná nepohnula a nemohla pohnout základním postojem Pekařovým k politickému životu jeho národa, jak jsme jej shora byli stručně vylíčili. Naopak: na pozadí prvních let poválečných, plném ruchu, novot a revolučního kvasu, musil se tento postoj, ulpívající pohledem stále na útvarech historických a odporující každému příliš rychlému či snadnému vzdávání se jich, odrážet ještě živěji než v letech předchozích. A zde také Pekař – úměrně k síle, kterou musil vnitřně vyvinout, vzdoruje prudkému proudu vzrušené doby – dorůstá k vlastnímu svému významu pro politický život národa.

Je jistě charakteristické, jak pevně ulpěl autor válečných obran státního práva českého i nyní na myšlence historického státu českého, tj. státu, který se nezrodil teprve z novodobých hesel „sebeurčení národů“, „demokracie“ apod. a proudů na ně navazujících, nýbrž byl budován národními generacemi po staletí v podivuhodně jednotné a souvislé práci. V jubilejní stati K dnešnímu stému výročí narození Riegrova, kterou otiskl už v prosinci 1918 ve Venkově98 a která zajímavě dokresluje i jeho vlastní politický postup za války,99 ujímá se velmi vřele politického odkazu Palackého a Riegrova proti nařčení z programu malé víry a ukazuje, že v úsilí Riegrově byl nutný a přirozený stupeň našeho vývoje politického, směřujícího k přítomné situaci. Stejně pak ve své oslavné přednášce, proslovené 28. října 1919 ve velké aule Karlovy univerzity,100 zdůrazňuje – poněkud méně určitě sice, ale přece jen ne nezajímavě v naší souvislosti – dílo „zapadlých generací našeho národa, které dne spásy se nedočkaly“, ale které také usilovaly    {68}o uskutečnění národního ideálu. A po nedlouhém čase dostává se mu konečně příležitosti, aby se postavil na obranu těch, kteří byli především představiteli starého historického státu českého, proti nimž však nepřízeň doby – podnícená hlavně prudkým sociálním vývojem nového státu – obracela se nejostřeji, totiž historické šlechty české. Bylo to v známých memorandech a úvahách, týkajících se pozemkové reformy v Československu, jež později Pekař vydal pod jednotným názvem Omyly a nebezpečí pozemkové reformy.101

Nejstarší z těchto článků – dobrozdání, jež si vyžádal výbor revolučního Národního shromáždění pro pozemkovou reformu od Pekaře v dubnu 1919102 –, třebaže se stavěl proti jakémukoli „jednání zbytečně krutému a ukvapenému“, které by šlo nad pouhé zlomení politické moci šlechty a postihovalo tíže její majetek – nechával dopadnout na hlavu české šlechty žalobu ještě v plné tíze. Hlavní, co kladl jí tu Pekař za vinu – při všech koncesích, které je ochoten učinit pro její pokus střást jařmo habsburské za Marie Terezie a pro její účast v českém státoprávním boji 19. věku – bylo právě, „že samostatnosti státu českého ve století 18.–19. nedovedla obhájit“.103 Proto – připouštěl – „zlomení mocenského postavení šlechty v našem životě … bude v české přítomnosti vítáno s obecným téměř souhlasem“.104 Zatím však dostal se Pekařovi do rukou prvý svazek jubilejního díla J. Hanuše Národní muzeum a naše obrození – a dílo to, o němž Pekař napsal obšírný referát do XXVIII. ročníku Českého časopisu historického,105 znamenitě zvážilo Pekařův úsudek ve prospěch české šlechty.106 V úvaze Šlechta pobělohorská neboli o historických předpokladech pozemkové reformy, otištěné v Národních listech z 24. prosince 1922 až 28. ledna 1923 a tvořící – s jistými změnami – pořadově prvou část souboru Omyly a nebezpečí pozemkové reformy,107 Pekař nejenže hájí odcizenou šlechtu pobělohorskou, která prý neztratila české vědomí aspoň ve smyslu státním, ale i šlechtu století dalšího, ba i šlechtu věku 19. a 20. „Všechny cesty a možnosti k další, již i jazykově české fázi osvobození a ke kulturnímu vyzbrojení Prahy a celé země pro nastávající boj s centralistickou Vídní,“ prohlašuje, „byly dány… především prací a zásluhou české šlechty.“ A i státoprávní boj český proti Vídni z let 1865–1871, který „je vyvrcholením české národně politické snahy v době od obrození až do světové války… byl především dílem české šlechty, která se k programu jeho hlásila nepřetržitě od počátku, kdežto poslanci lidoví, zejména Palacký, dlouho snili o možnosti Velkorakouska se slovanskou většinou, ano i Velkorakouska podle národnostních hranic rozděleného, tak asi, jak to dekretoval (ale jen v Předlitavsku) císař Karel v posledním měsíci svého panování“. „Kdyby nebylo bývalo státně historického vědomí české šlechty a programové důslednosti Clamovy,“108    {69}uzavírají vývody Pekařovy, „kdyby nebylo českých státoprávních projevů z konce let šedesátých, reskriptu z 12. září, fundamentálek a vítězství Maďarů a Němců nad českým právem a českými nadějemi i nad závazky a sliby císařskými, možno říci bez upřílišování, že česká myšlenka za světové války sotva by nabyla té síly, aby odvážila se boje o českou samostatnost mimo Rakousko.“109

Ale naše poválečná společnost odvracela se netoliko od starého českého státu, jeho historických představitelů i představitelů boje za něj v minulých generacích, nýbrž i od hospodářských forem, v nichž se rozvíjel život předchozích pokolení, a od duchových tradic minulosti. Není pochyby, že mezi popudy, jež Pekaře vedly k napsání a pak k vydání jeho úvah Omyly a nebezpečí pozemkové reformy, místo ne poslední zaujímaly i obavy, že nové přebudování našeho zemědělského podnikání, k němuž se pozemkovou reformou směřovalo a které příliš hluboce zasahovalo dosavadní živé organismy venkovského a s nimi i národního života, bude znamenat také hlubokou škodu pro celý vývoj našeho prostředí poválečného: Pekař ve svých pracích z agrárních dějin, v tom jmenovitě ve své Knize o Kosti (II. díl) a ve svých Českých katastrech poznal jistě dobře význam velkostatku pro české hospodářství v minulosti a uvědomoval si dobře, jak podstatnou oporu, ba pilíř i pro současné podnikání zemědělské tento útvar znamená.110 A ještě ostřeji snad obrátil se neohrožený obhájce kontinuity a tradice v poválečném ruchu proti překotnému novotaření a lámání poměrů v ohledu duchovém.

Vrací se tu vlastně opět motiv z předválečných polemik Pekařových. Pekař, který už v prvních svých zásazích do veřejného života českého projevil značnou nedůvěru ke všem proudům, blížícím se nějak nacionálnímu „Los von Rom!“111 – jeho polemika s Časem, jíž jsme se shora dotkli, je toho stejným dokladem jako jeho práce vědecké, o nichž bude řeč ještě níže a které znamenaly velmi výmluvnou apologii zásluh katolicismu o český národ112 – opřel se velmi energicky hnutí, jež v počátcích let dvacátých, opírajíc se o příznivou situaci poválečnou, zdálo se s větším úspěchem navazovat na protikatolická hnutí předválečná. Dva dny poté, co bylo v českých novinách otištěno provolání zakladatelů dnešní církve československé, vyzývající ve jménu národa Čechy k rozchodu s církví římskou a k ustavení nového společenství církevního na podkladě národním, otiskuje v Národní politice z 13. ledna 1920 útočný článek O nové církvi československé, kde se velmi ostře staví proti tomuto manifestu, poukazuje na to, jak náboženské štěpení české společnosti nutně oslabí mladý stát a zesílí ještě důsledky beztoho nebezpečných soudobých zápasů sociálních, a podtrhuje mělký podklad nové agitace po stránce náboženské.113 A když následujícího    {70}roku – v souvislosti s prvým sčítáním lidu – rozpoutala se agitace pro rozchod s Římem ještě prudčeji, ve jménu netoliko nové církevní skupiny, ale přímo ve jménu českého svědomí – vystupuje Pekař v téže Národní politice tónem ještě slavnostnějším, který vystihuje jasně už sám nadpis jeho článku Ve vážné chvíli.114 Hned v úvodu zdůrazňuje, že zde by měli vlastně promluvit političtí vůdcové národa, kteří by ukázali na nebezpečí rozpoutávání náboženských bojů v dobách, kdy nové prostředí není ještě plně konsolidováno. A pak probírá krok za krokem důvody, které agitace pro výstup z církve uváděla, zabývaje se jak momenty aktuálními – poukazy na nedávnou ještě dobu válečnou, kdy podle běžné fráze Řím otročil Vídni a Berlínu – tak momenty ve vlastním slova smyslu historickými: odkazy k husitům, k Bílé hoře apod.115 –, aby vyvrcholil znovu varováním nejen před přestupy z církve do církve, hlásanými ve jménu nacionálním, ale tím více přirozeně před propagací úplného ateismu, podnikanou taktéž ve jménu českého národního svědomí.116

Uprostřed našeho poválečného prostředí, které v prudké reakci na nepřátelská zaujetí válečného zápasu a na vypětí její v posledních letech opouštělo valem myšlenku národní, pronikal ovšem nezbytně ostřeji i nacionální rys tohoto Pekařova politického postoje. Pekařovo stálé přihlížení k minulosti, věčné „hledání domova“, dospívalo chtě nechtě k podstatnému zesílení představy rodu, respektive představy národa jakožto pojítka spojujícího milovanou minulost s přítomností. V tom smyslu formuje se – jak ještě uslyšíme117 – jeho filosofie českých dějin. Ale i jeho myšlení politické – s koncepcí dějinných osudů českých ostatně úzce souvisící – staví se v podstatě na týž základ. Velmi pěkně vyjádřil to Pekař v citované již přednášce, proslovené ve velké aule české univerzity 28. října 1919. „Všichni ti, kdož se zasloužili o vývoj věcí v poslední době, byli,“ praví tu, „koneckonců pouhými vykonavateli zákona, jejž jim uložili předkové, splniteli příkazu, jejž jim odkázaly naše dějiny. Od samého počátku neštěstí našeho před třemi sty lety … slyšíme ten povel v rozličných formulacích, postřehujeme účin jeho v sterém počinu, práci a oběti. ‚Obnov dny naše, jakž byly za starodávna,‘ tak zní to v modlitbě Komenského, a ‚Ty, patronův země České nejpřednější a největší, sv. Václave, Vratislavem budiž nám! Navrať Čechám svým slávu dávnou,‘ tak zní to v modlitbě protireformační jezuitské Čechie. Vidíme, jak velká minulost nedává vyhasnout jiskře doufání, třebas ona chvěla se jen v málo srdcích, jak sklání se nad pokořenou, trpící zemí a šeptá jí své zkazky o bývalé cti a slávě a velikosti bezpráví, jež spáchali na ní Vídeň a Habsburkové. Vidíme, jak tímto odkazem minulosti vychováváno bylo a rostlo znenáhla pokolení za pokolením, vždy odhodlanější a připravenější ve službě myšlenky, která… dobyla vítězství.“118

{71}A není divu, že nacionalismus, daný v samých základech jeho bytosti, jevil se Pekařovi i jako příkaz přítomného života. Přednáška proslovená 28. října 1919, kterou jsme právě citovali, je také výmluvnou oslavou národnosti jako konstruktivního hesla pro přítomnost. Pekař neváhal se tu postavit celým širokým závěrem své řeči proti „hlasům z místa nepostrádajícího autority“,119 které hlásaly, že „nacionalismus je zlem, nebezpečím, dědictvím po porobě, vlastenectví že je silou reakční“. Dovolává se Svatopluka Čecha, aby ukázal, „jak povznesený je… duch [českého nacionalismu], měřen jsa po své mravní, chcete-li humanitní hodnotě, jak veskrze je v souladu s postuláty cti, práva, pravdy, svobody, a vůbec s ideály mravního a kulturního pokroku“, ukazuje na Pavla Jos. Šafaříka a jeho výrok, že „národnost není oučel našeho vyššího života, ale nevyhnutelný prostředek k vyhledávání nejsvětějších oučelů života“, cituje Denisův výrok z r. 1912: „Chceme sloužit úkolům humanity, ale neobětujeme jim vlast, lépe řečeno, nepostavíme vlast do druhé řady.“ A jeho vývody – nesené řečí snad nejpatetičtějšího vzepětí, jaké vůbec v Pekařových projevech nalezneme – uzavírají v přímém protikladu proti všem popěračům českého nacionalismu výzvou „Více patriotismu!“: nebudeme se moci podle něho nikdy těšit ze skutečného mravního a materiálního rozkvětu našeho prostředí, „neozbrojí-li se naše společnost všemi ctnostmi ryzího vlastenectví, tj. nenaplní-li se duchem nesobeckého zápalu pro dobro celku, jež jediné může v surovém zápase stran a tříd zachránit před rozvratem a vychovat jedince i celek k mravní povinnosti, nenadchne-li se vznětem úzkostné, mateřské lásky pro českou budoucnost, jež jediná v útoku mlhavých nebo jednostranných doktrín může ukazovat na cestu pravou, na cestu spásy“.120

Ale nejen tam, kde vládly ony jím odmítané „mlhavé nebo jednostranné doktríny“ humanity či marxisticky založeného socialismu, tj. u naší poválečné levice, ani tam, kde by byl mohl očekávat odezvu jinou než u lidí „jiné víry“, v kruzích, které stále držely myšlenku národní jako svůj program, nedošel Pekař – aspoň ne hned – plného porozumění. Snad jen v nejširším formálním rámci, v prostém hesle nacionalismu shodovala se většina těch, kteří se v této době hlásili k národovství, s Pekařem. Ve skutečnosti však byly tu hluboké rozdíly. Pekařův nacionalismus byl proti běžnému tehdy nacionalismu, udržujícímu se hlavně v českém měšťanstvu, který nesl na sobě stále ještě silné znaky negativnosti z doby, kdy se projevoval především jako odpor proti útlaku monarchie rakousko–uherské a jejích ovladatelů – daleko pozitivnější. Chtěl spojovat, kde tito stoupenci myšlenky národní kladli důraz spíše na znaky rozlišující. Bylo to možno pozorovat už v prve vzpomenuté Pekařově snaze zapojit do nových osudů národních i ty generace, resp. skupiny společenské, jež byly běžným    {72}veřejným míněním z ní vylučovány – i v jeho odporu proti vykazování katolického elementu a katolické účasti z řad národních, které opět v jiném smyslu, v podstatě však stejně, rozvracelo jednotu národní. V obou těchto směrech zůstával Pekař důsledným obhájcem svých myšlenek z doby předválečné, jak jsme je měli příležitost postihnout shora.121 Ale ještě více zdůraznilo pozitivní charakter Pekařova nacionalismu jeho znovu a znovu se opakující naléhání na úpravu poměru česko–německého ve smyslu dokonalé národní spravedlnosti.

Slyšeli jsme již výše,122 jak Pekař už ve svých starších úvahách o obnoveném českém státě sliboval vyřízení česko–německé otázky v r.mci nového státního života českého. Nutnost tohoto vyrovnání vzrostla v očích Pekařových ještě více, když ve svých předválečných úvahách Světová válka, rekapitulujících historii válečného konfliktu a jeho příčin,123 si uvědomil znovu tragický osud habsburské říše, jež zhynula proto, že nedovedla dospět – ve smyslu starších jeho výkladů v referátu o knize Chéradamově – k vyrovnání mezi svými národy a násilným způsobem hleděla udržovat i šířit nespravedlivou hegemonii.124

Hned ve své několikráte již uvedené slavnostní přednášce z 28. října 1919 ohlásil Pekař svou vůli stát proti těm, kdož by chtěli v novém státě vstoupit ve stopy metod, užívaných starou monarchií. „Výzvou k tomuto stanovisku,“ dokládá, „bude mi a těm, kdož podobně smýšlejí, právě český nacionalismus. Tvrdím a věřím, že v zájmu naší lepší budoucnosti, která je konečně vedoucím zřetelem toho, co jmenujeme vlastenectvím, je buď jak buď, abychom v státě svém uznali loajálně práva menšin a umožnili jim snesitelnou spolupráci v zájmu společné vlasti.“125 A znovu – šíře – vrátil se Pekař k těmto svým myšlenkám ve svém příspěvku k anketě vypsané a otištěné pražským deníkem Tribuna k vánocům 1921.126 „Jsem vykřičen jako nacionalista,“ opakuje tu, „a jsem jím vskutku. Ale právě proto, že jsem český nacionalista, tj. že posuzuji všechny veliké otázky našeho života podle toho, jak bude mít řešení jejich vliv na prospěch české společnosti národní, jsem proti všem metodám, které jsme cítili jako křivdu, když je proti nám užívalo Rakousko, a jež představujeme světu jako státní rezónu, užíváme-li jich sami proti svým Němcům.“ Vytýká, že z české strany se v poměru k Němcům dělá politika vnějškové prestiže, a klade důraz na to, že v poměru Čechů k Němcům v této zemi nebude rozhodovat to, jak bude tato země navenek vypadat, nýbrž to, jaké budou mravní síly obou národů v republice. K Němcům třeba se chovat korektně, i když snad nebudou kvitovat to patřičným uznáním, protože i pak to usnadňuje naši pozici mravní vůči nim: „Bylo by pošetilostí, abychom postup svůj dali si diktovat jimi, a nikoli zrale uváženým zájmem vlastním.“127 – Nejšíře    {73}konečně vyložil Pekař svoji tezi o nutnosti spravedlivé úpravy poměru česko–německého v rámci obnoveného státu v anketě Čeští historikové o německé otázce, která byla otištěna v týdeníku Přítomnost z 20. března 1935.128 Zde netoliko že opakoval svoje vývody z Tribuny z r. 1921 – a to namnoze doslovným přepisem tohoto projevu, ale připojil k nim i krátký výklad historický o tom, proč po roce 1918 nedošlo u nás k smíření obou národností území starého historického státu českého obývajících,129 a hlavně formuloval předpoklady, za nichž podle jeho názoru možno dojít k žádoucímu cíli, tj. ke klidnému spolužití obou národů, podtrhuje jednak dobrou vůli k německým spoluobyvatelům v našich zemích, jednak potřebu dobrého sousedského poměru k sousední říši německé, představující většinu a kulturní jádro německého národa.130

Tento výmluvný plaidoyer ve smyslu česko–německého dorozumění narazil nejen na odpor levice, která – třebaže jinak jí základní teze Pekařova nebyla proti mysli – byla přece jen svrchovaně nespokojena s Pekařovým návrhem na přiblížení k Německu – ale ještě více v kruzích nacionálních, do nichž Pekař sám zamířil několika ostrými výtkami.131

To byla opět jedna z oněch ne řídkých chvil v poválečném politickém vystupování Pekařově, kdy jeho postoj bral na se tvářnost romantickou i vně: svým jistým osamocením uprostřed ostatního života.132

• • •

Zatím však začínala se v střední a západní Evropě ozývat vždy důrazněji vlna jakési reakce proti proudům, jež ovládaly vlastní léta poválečná. Neúspěch revolučních pokusů i ve státech hospodářsky slabších, kde opravňovaly k nadějím, a kde přece ztroskotaly ještě rychleji než ve státech vítězných, prokázavše plnou neschopnost řešit tvrdé otázky denního života, vedl rozličnými cestami k náladě, kterou by bylo možno označit jako konzervativní – aspoň v protikladu k revolučnímu ovzduší na počátku třetí dekády našeho věku. Ohlas dolehl i do našich zemí. A právě v perspektivách této nové nálady upoutávala i romantická, o minulost se opírající koncepce Josefa Pekaře k sobě vždy více a více pozornosti.

Pekař ostatně nebyl nikdy žádným zkostnatělým odpůrcem jakéhokoli postupu a vývoje lidské společnosti i pospolitosti národní. Trval-li jako historik na principu organické spojitosti v životě politickém, sociálním, hospodářském a kulturním, byl si stejně jako historik vědom, že vývoj nikdy nestojí a že zdržovat jej uměle nebo dokonce pokoušet se o jeho vrácení k útvarům již mrtvým a přežilým, reakce ve vlastním slova smyslu, je opravdovou nejen politickou, ale vůbec intelektuální a morální chybou. Ve svých protestech v Omylech a nebezpečích pozemkové reformy – přes svoji ostrou kritiku a přes protesty, kterými navrhovatele tohoto politicko–sociálního aktu    {74}byl zahrnul – opakuje až doposledka: „Nejsem nijak zásadně proti pozemkové reformě,“133 a žádá dokonce více, než popřevratová léta přinesla, protestuje proti tomu, že „česká revoluce ty pravé kapitalistické velryby a finanční a průmyslové magnáty, zmohutnělé v zemi teprve od půlstoletí, kteří celkem vždy a všude stáli v táboře protičeském, nechala spánembohem na pokoji“.134 Rovněž ve svých shora citovaných kritikách býv. církve československé a agitace pro odpad od římského katolicismu neuzavřel se nikterak výtkám, které proti katolictví byly pronášeny z tábora jeho odpůrců, a vyslovuje naději jak ve vnitřní obrodu katolictví v našich zemích, tak v možnost určitých reforem jeho cestou dohody.135 A je známo, že i při řešení otázky Slovenska spokojoval se žádostí, resp. výtkou prohlášení českých poslanců z 30. května 1917, „že zmínku o Slovensku bylo formulovat způsobem státoprávně nezávadným“.136 Atd. – Ale Pekař podtrhoval vždy a všude potřebu jisté konsolidovanosti ve vývoji společenském – zejména pak ve vývoji pospolitosti národní: potřebu upravit tento vývoj tak, aby byl prost násilí, opravdu organický, a tím jaksi silnější a vydatnější do budoucna – jako pevný základ generacím dalším.

A toho měl vždy více zapotřebí právě mladý stát, jehož trvání bylo do značné míry podmíněno tím, jak brzy se mu podaří zpevnit svůj vnitřní život. Není proto divu, že jméno Pekařovo vynořuje se v politických hovorech vždy důrazněji jakožto velmi výrazného a důsledného obhájce tvořivého konzervativismu, který v dané chvíli a situaci musil se zdát jedním z nejpůsobivějších fermentů pro vývoj tehdejšího Československa, ba že se objevují návrhy, a pak dokonce začíná i jednání o kandidaturu Pekařovu na úřad v republice nejvyšší – úřad prezidenta republiky, hlavy státu, kterými měla politická dráha Pekařova vyvrcholit, ale také se uzavřít zároveň s životem tohoto vynikajícího představitele našeho předválečného i poválečného myšlenkového světa.137

Úvahy o Pekařově kandidatuře na úřad prezidentský byly již staršího data. Už při volbě prezidentské roku 1927 ozvalo se jeho jméno jako jednoho z možných kandidátů na tuto hodnost. Bylo to v anketě katolického Čecha,138 kde na Pekaře bylo upozorněno. Ale upozornění to bylo spíše rázu teoretického. S Pekařem v této věci tehdy nikdo ani oficiálně ani v zákulisí nevyjednával a Pekař sám soukromě se velmi prudce opřel myšlence jakékoli kandidatury.

Roku 1927 také nebylo pomyšlení na nějakou kandidaturu úspěšnou. Byl tu jako kandidát především Masaryk – sedmasedmdesátiletý sice už, ale přece jen stále svěží – a kdyby byl i Masaryk upustil od své kandidatury, byl tu Švehla, za nímž stála netoliko veliká část a snad všechny tzv. občanské strany, ale i značný díl tábora socialistického, a pak eventuálně    {75}tehdejší ministr zahraničí Eduard Beneš. Antonín Švehla, v jehož rukou rozhodování do značné míry leželo, rozhodl se tehdy pevně, s celou svou autoritou pro Masaryka. Pekař byl by býval snad nejvýš jakýmsi sčítacím kandidátem menšinovým, opozičním, a to by byl jistě nikdy nepřijal.

Zcela jinak však utvářely se poměry při volbě prezidenta, či vlastně před volbou prezidenta, k níž musilo dojít po abdikaci Masarykově na sklonku roku 1935. Jméno, které roku 1927 proniklo do debaty předvolební spíše jako nápad nějakého neznámého jednotlivce, bylo nyní obklopeno opravdovými nadějemi politickými, neboť oba první kandidáti volby z r. 1927 odešli a Pekařovi kynula naděje, že by za sebou mohl soustředit netoliko hlasy strany agrární a s ní úzce spojených politických živnostníků, ale i hlasy národního sjednocení, hlasy obou stran katolických – české lidové a slovenské ľudové139 – a hlasy stran německých, které loajálně oceňovaly Pekařovo kladné stanovisko k česko–německému vyrovnání a jeho úsilí o uspokojení německých požadavků. Ba nebylo nemožné, že kdyby se kandidát socialistický nebyl chtěl vystavit volbě příliš nerozhodné, ev. porážce, i z této strany by aspoň některé hlasy se byly daly strhnout k volbě Pekařově, protože Pekař přece jen požíval i zde jisté autority. Není proto divu, že hned od počátku, jakmile začaly probleskovat pověsti o rezignaci prezidenta Masaryka, ev. vůbec o změně na místě prezidentském, objevovalo se jméno Pekařovo mezi možnými kandidáty na hodnost náčelníka státu. Polední list z 8. srpna 1935 přinesl zprávu, že vlivná skupina politická, opírající se hlavně o stranu agrární, má v úmyslu kandidovat za prezidenta republiky Pekaře.140 A i do zahraničního tisku pronikly pověsti o tom: pařížský Figaro přinesl informaci zkomolenou jen potud, že jméno Pekař si prostě přeložil do němčiny, uváděje jako kandidáta prezidentství jakéhosi Bäckera.141

Pekař na tyto hlasy reagoval zcela stručným dementi, zaslaným Polednímu listu a otištěným v něm 23. srpna 1935. V dementi ve dvou větách konstatuje, že mu kandidatura na prezidentství nebyla nikdy nikým nabídnuta a že proto padají všechny kombinace, které s tímto faktem domnělým byly spojovány. Bylo tomu také skutečně tak: žádná oficiální nabídka se v této věci dosud nestala.142 Ale koncem listopadu 1935, když rezignace prezidenta Masaryka se objevila jako politická skutečnost a bylo nutno počítat s novou prezidentskou volbou jako bezprostředně aktuální a blízkou, dostavil se k Pekařovi jménem agrární strany generální ředitel Hypotéční banky české (a jeho – tuším – dobrý známý) Fr. Hybš se žádostí, aby přijal kandidaturu na prezidentství. Vyložil, že přijal-li by Pekař kandidaturu, byla by tu patrná naděje na většinu – se Slováky i se stranou sudetoněmeckou.

Není pochyby, že to byla propozice v nejednom smyslu lákavá –    {76}okamžik, který Pekař mohl právem považovat za vrchol své životní dráhy, dospívající v něm od prosté venkovské chalupy až k stupňům prezidentského stolce. Ale Pekař, který už dříve se ohrazoval proti všem pověstem o své kandidatuře, a to nejen ve svrchu citovaném dementi, ale i soukromě,143 ba byl těmito pověstmi znepokojen, odmítl. Poukázal na svou nezkušenost v politických poměrech, na svoje ubývající síly duševní, svůj – po vlastním soudu – nedostatek jazykových znalostí i společenské jistoty a jiné překážky, jež mu prý zabraňují, aby po Masarykovi mohl se stejným úspěchem zastávat místo prezidentské. Snažil se dokonce co nejvíce zdůraznit svoje odmítavé stanovisko. – Ale zdá se, že ředitele Hybše nepřesvědčil o tom, že jeho zdráhání je více než pouhou nutnou skromností, jaké si celá věc vyžaduje.

Po několika dnech navštívil Pekaře poslanec Udržal. Návštěva formálně platila otázce Žižkova pomníku na Žižkově, ale rozhovor se brzy zase stočil k Pekařově kandidatuře na místo prezidentské. Udržal vyložil Pekařovi, že strana agrární už několik let vidí v něm vhodného kandidáta pro tento úřad. Snažil se také vyvrátit námitky, jež Pekař uváděl proti sobě samému asi v tom smyslu jako za návštěvy Hybšovy. Ale výsledek nebyl jiný než při tomto předchozím pokusu získat souhlas Pekařův. Pekař dokonce – vida, že narážky známých na to, že má být prezidentem, se množí – odebral se sám ve středu 4. prosince 1935 ke generálnímu řediteli Hybšovi do Hypotéční banky, aby mu ještě jednou zdůraznil pevnost a neodvolatelnost své negativní odpovědi, a krátce potom obrátil se zvláštním dopisem i na předsedu agrární strany Berana: „Předpoklady, z nichž by volba moje vyšla,“ píše v tomto listě,144 „byly by z velké části založeny na omylu. Hlavní je, že stárnu (ač mi není ještě šestašedesát let), že způsobem znepokojujícím ztrácím paměť (byl byste udiven několika příklady) a že proto má bývalá jarost duševní a živý interes pro záležitosti veřejné je na patrném ústupu. Také fyzicky se necítím zdráv. Funkce prezidenta je především povahy reprezentační, a k tomu by nebylo kandidáta nevhodnějšího, než jsem já. Starý mládenec, obědující i večeřící po hospodách, vyhýbající se společnosti (také proto, že se v ní nedovede bezpečně pohybovat), měl by nyní přijímat vyslance cizích mocí (ač se frančinou vůbec řádně nedomluví), zvát k hostinám a recepcím, být mnohonásob pohotově k přijetí deputací a návštěv všeho druhu. Vše by vypadlo žalostně, opozice levice proti reakcionáři Pekařovi měla by hojně materiálu a skutečnost, že taková je náhrada za Masaryka… (náhrada za Masaryka dosud žijícího), využitkována by byla proti mně jistě rozličně…“

Po takto důrazném odmítnutí nabízené mu kandidatury – v závěru listu mluvil Pekař přímo o neštěstí, které by proň kandidatura i zvolení    {77}znamenaly – nebylo ovšem možno na další exponování Pekařovo pomýšlet: Pekařovi se sice na jeho list přímé odpovědi nedostalo – jen přítel Šejnost přinesl mu z okolí Beranova sdělení, že zatím nějaký nátlak nehrozí – ale v tzv. pravicovém tisku začalo se 12. prosince mluvit už otevřeně o kandidatuře profesora Boh. Němce, jež pak 14., resp. 15. t. m. byla oficiálně proklamována. A to znamenalo konec jednání o Pekařovu kandidaturu na hodnost prezidenta republiky.145

• • •

Snad v prvé chvíli po tomto rozhodnutí měli někteří Pekařovi za zlé, že couvl před krokem k nejvyšší metě svého života, která by byla mohla zapsat jeho jméno do našich dějin národních ještě hlouběji, než je dnes zapsáno – majíce za to, že by jeho zvolení bylo přineslo dobré nejen jejich politickému směru, ale i celému politickému, ba i kulturnímu životu u nás. Bohužel však Pekařovy autokritické námitky – pronesené jistě po značném vnitřním boji, jejž u něho vyvolávala ctižádost živená už od mládí v jeho duši a mocně rozvinutá pak úspěchy životními – byly příliš pravdivé, aspoň pokud šlo o síly a o zdraví jeho. V tom byl tragický rys jeho životní dráhy jinak, jak sám přiznal,146 provázené štěstím – že v okamžiku, kdy měla dostoupit svého vrcholu, byla podťata úbytkem svěžesti a rychlým úpadkem, který nedovoloval Pekařovi už ani pomýšlet na to, aby se pustil v boj s tak vnějšími a podružnými v podstatě překážkami, jako byly neznalosti jazykové, jež kdysi lehce přemáhal.147

Už od šedesátého roku, při jehož dosažení byl Pekař zahrnut poctami všeho druhu148 a který řízením osudu se stal vlastním kulminačním bodem jeho života, začínaly se na dráze Pekařově objevovat všelijaké nemoci. Při zájezdu do Itálie, který podnikl zjara roku 1930 – právě aby unikl oslavám svých šedesátin, zlomil si Pekař pádem v hotelové chodbě ve Veroně ruku. Zjara roku následujícího objevila se u Pekaře růže v obličeji, která si dokonce vyžádala jeho uchýlení do sanatoria v Podolí. Mrzutosti a nevrlosti Pekařovy tím jen přibylo – zejméno když do jeho starých návyků začínaly vstupovat neviditelné stíny stáří, znesnadňující např. výstup do čtvrtého patra domu u Pavlánských, kde už třicet let bydlel, a vyžadující i jinde po něm, aby se více šetřil. Rektorský rok 1931–1932, který byl vyvrcholením jeho akademické dráhy,149 jako by jej načas ještě vzpružil: s opravdovou grandezzou a podivuhodnou ještě pružností zastával všechny početné reprezentativní i jiné funkce, jež s jeho úřadem byly spojeny, a kdo jej vídal v jeho červeném kožešinou lemovaném rektorském taláru, nemohl se ubránit mocnému dojmu z tohoto muže.150 – Ale toto vzepětí jako by bylo vyčerpalo značně síly, které dotud v mohutně rozložitém těle Pekařově utkvívaly.

{78}Od roku 1932 či počátku roku 1933 fakticky nastával u Pekaře čím dále tím zřetelněji fyzický úpadek. Navenek se to projevovalo ztíženým postupem v práci: už Valdštejn vysiloval Pekaře skutečně neobyčejně, v druhém vydání Knihy o Kosti omezil se Pekař jen na celkem neveliké úpravy, upustiv úplně od úmyslu, který kdysi měl,151 doplnit tento vědecký diptych ještě třetí částí, a úprava německého vydání Valdštejna, jež musilo být proti českému znění asi o třetinu zkráceno, protahovala se už neobyčejně. A zadrhující čím dál tím více postup práce činil Pekaře vždy nevrlejším a popudlivějším. Jeho okolí – a to i ti nejbližší – musili v té době přenést přes sebe nejeden výbuch jeho horšící se nálady.

Příčinu svého stavu si Pekař sám patrně nedovedl dobře vysvětlit. Sám ji hledal nejvíce ve svém „astmatu“ (po jeho domnění) – chronickém zánětu průdušek, trápícím jej od let válečných a způsobovaném zduřením štítné žlázy, které jej provázelo už od mládí.152 Aby vyléčil tento svůj neduh, resp. jeho kořen, zduření štítné žlázy, odebral se Pekař v létě roku 1934 do lázní Jáchymov, kde se podrobil – s charakteristickou ovšem netrpělivostí, která předem do značné míry mařila naděje na podstatnější úspěch – příslušnému léčení. A zjara roku 1935 rozhodl se konečně, aby si ulevil – opustit svůj dlouholetý byt na Malé Straně, na Újezdě, na jehož několikerý denní výstup jeho síly už nestačily, a přesídlil do nového bytu na bývalém Nábřeží legií č. 4, který byl v přízemí, byl prostranný a vzdušný a zdál se proto opravdu vhodný pro obnovu Pekařova zdraví. Než ani zde se Pekař nezotavil nějak znatelně. Naopak: k dosavadním víceméně nepozorovatelným obtížím přidružily se postupem času ještě obtíže žaludeční, jež Pekař přičítal – jak se zdá, mylně – špatné hostinské stravě,153 a v dopise poslanci Beranovi, který jsme citovali shora, ozývají se velmi důrazně, jak jsme slyšeli, stesky na ztrátu paměti. Obecný úpadek sil projevoval se reflektoricky u Pekaře i vzrušením, které vyvolávala u něho úmrtí v jeho okolí, ale i některé případy citově a životně jenom vzdálenější.

Přece však se Pekař držel. Ještě v dubnu 1936 a začátkem května t. r. pracoval – těžce, ale marně – na úpravě svého Valdštejna pro německý překlad Arensův. Koncem dubna zkoušel ještě u rigoróz, 12. května ještě u státních zkoušek. V neděli 17. května dostavil se však silný záchvat, který znamenal počátek tragického konce. Mozková tkáň byla zřejmě porušena. Pekaře začala opouštět časová i místní paměť. O osobách, které dávno byly již mrtvé – o profesoru Gollovi, o Antonínu Rezkovi, ba i o svém otci – chvílemi hovořil jako o živých. Místo do nového svého bytu vracíval se ze svých procházek do obtížného čtvrtého poschodí U Pavlánských. I v lijácích bloudíval dlouho ulicemi, neuměje najít svůj cíl. – Jeho přátelé byli, zejména po záchvatu ze 17. května 1936, velmi vzrušeni. Postarali se o to,    {79}aby Pekaře dostali k prohlídce k prof. Pelnářovi, a poté jej dopravili do podolského sanatoria.

Přes velmi vážný stav Pekařův byla aspoň naděje, že Pekař – i když nebude už moci zasednout k žádné větší vědecké práci a snad vůbec k vědecké práci – podrží si aspoň svoje síly tělesné. Pekař sám necítil se po této stránce nijakž churav, a když v sanatoriu se mu dostalo jistého ošetření a uklidnění, zdálo se, že i defekty mentální, o nichž byla právě řeč, se postupem času poněkud upraví – o což ostatně Pekař sám poněkud se snažil, v tom smyslu, že hleděl jednotlivé lapsy v orientaci časové i místní co možná retušovat. Koncem června 1936 byl Pekař dokonce propuštěn z ošetřování sanatorního do svých milých Sedmihorek, kde doufal jakýmsi antaioským dotekem s rodným krajem upevnit to, co mu na silách zbývalo.154 A když se vrátil na podzim do Prahy, hleděl se, pokud jen bylo možno, zase účastnit aspoň vnějšího života: 4. listopadu zahajoval ještě svým proslovem oslavný večer, pořádaný k šedesátinám Kamila Krofty Historickým klubem, 26. t. m. vítal postaru všechny, kdož se sešli k obvyklému, každoročně pořádanému večeru studentského odboru Historického klubu, a 11. prosince večer objevil se dokonce ještě na přednášce pisatele těchto řádků, pořádané týmž studentským odborem, kde – ten dojem zůstane všem účstníkům této schůze jistě nezapomenutelně vryt v paměť – uplatnil se ještě jednou jako starý Pekař, plný vtipu, důmyslu, nápovědí, úvah, debatér i mistr delšího proslovu.

To však byla poslední jeho návštěva na fakultě a poslední styk s prostředím, kterému byl věnoval celý svůj život. Kdo jej navštívili po vánocích, v lednu 1937, už jej nepoznávali. Bolestná událost v rodině – náhlá smrt mladšího, nevlastního bratra Františka, hospodáře na pekařovském gruntu v Daliměřicích a vlastního udržovatele Pekařova rodu, k níž došlo 30. prosince 1936 – jej podlomila. Seděl za stolem v přední místnosti svého bytu, takřka beze slova, jen chvílemi s lehkým úsměvem, stíněným však už nenapravitelnou melancholií. „Už to nebude dlouho trvat,“ byla slova, která se s trpkou tvrdošíjností vracela v jeho zcela řídkých rozhovorech. Bylo zřejmo, že vidí před sebou už smrt a že s ní zápasí, vida ji blížit se.155

Ve vědomí tohoto zápasu zůstal až do poslední chvíle. Ještě ve čtvrtek 21. ledna vpodvečer tiskl svému žákovi, který jej přišel navštívit, ruku výmluvně dlouhým, několikaminutovým stiskem, jenž – přestože při něm už nebylo ani slova slyšitelně řečeno – byl vědomě rozloučením, posledním, nesentimentálním, a přece hlubokým sbohem. V pátek 22. ledna k poledni byl Pekař zaopatřen svátostmi umírajících, poté upadl v agónii, z níž se už neprobral, a v noci z pátku na sobotu, krátce před půl druhou, jeho srdce přestalo bít.156

{80}Účast, s níž zpráva o smrti Pekařově byla přijata ve veřejnosti domácí i cizí, byla opravdu mimořádná.157 Všechny denní listy domácí i řada listů zahraničních přinesly k jeho úmrtí a pohřbu delší články a ozvěna v tisku revuálním táhla se ještě dlouho do roku, na jehož prahu Pekař zemřel.158 I největší duchovní odpůrce Pekařův v dějinách nového ducha českého, prezident T. G. Masaryk, sklonil se nad rakví Pekařovou se stejně ušlechtilým uznáním, jako Pekař sám předtím při oslavě jeho pětaosmdesátých narozenin ve své známé řeči univerzitní před jeho životním dílem.159 A stejnou účast projevili i jiní. Pohřbu v Praze se zúčastnila celá vláda, zástupci všech domácích univerzit, České akademie, Královské učené společnosti a jiných korporací, resp. institucí, se spoustou jeho žáků – pohřeb v Turnově, resp. v Daliměřicích, a odtud do jenišovické hrobky byl ještě jímavější opravdovou a srdečnou účastí celého kraje, jehož byl Pekař věrným synem i chloubou.160

Poslední vůlí svou z 2. listopadu 1934 (s dodatkem z 27. června 1935) ustanovil Pekař hlavním dědicem svého bratra Františka, resp. jeho potomky – chtěje tak přispět, jak se slušelo, k posílení vlastního rodového majetku, daliměřického statku, na němž lpěl opravdu životně. Také na jiné svoje příbuzné pamatoval. Ale byl si vědom i svých povinností morálních k širší pospolitosti svého národa. Významné legáty odkázal vědeckým institucím národním na podporu vědeckého snažení historického, kterému byl zasvětil celý svůj život: České akademii odkázal 150 000 K na fond k podpoře dějepisné práce. Historickému klubu svoje autorská práva a historickému semináři české Karlovy univerzity svoji velikou – na 5 000 čísel obsahující – knihovnu.

Největším odkazem jeho národu vlastnímu zůstává jeho vlastní životní dílo, dílo historické – „monumentum aere perennius“ – k jehož výkladu se nyní obracíme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Josef Pekař.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.