Zdeněk Vašíček

Přijetí podmínek

|

Zdeněk Vašíček

Přijetí podmínek

© Zdeněk Vašíček, 1996

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-623-8 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v květnu 2012 jako elektronická verze 1.1 knižního vydání z roku 1996, 109. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž). Původní číslování stran uvedeno vedle textu vpravo {ve složených závorkách}; při orientaci podle něho je možné využít textové vyhledávání.

OBSAH

I. ]   VĚCI OBECNÉ

Diagnóza neosobnosti   {7}

O odvaze k novému nevědění   ( Rozhovor Karla Hvížďaly se Zdeňkem Vašíčkem )   {25}

Český diskurs   {36}

Čas   {45}

Má postmodernismus koule?   {48}

II. ]   POLITIKA

Lidská práva a „ukradené dějiny“   {55}

Tischnerova etika solidarity   {64}

Gorbačovův prostor   {67}

Úskalí nepolitické politiky   {79}

Černé díry české politiky   {86}

My, národ demokratů…   {90}

Francouzský sovchoz aneb Neviditelné peníze   {92}

Mír na čestné slovo   ( Zamlčované důsledky druhé světové války )   {96}

III. ]   LITERATURA

Weinerova diagnóza neosobnosti   {107}

Místo pro kritiku!   {117}

Postoj Tváře   {135}

IV. ]   HISTORIE

Dějiny nového typu   {141}

Nacionalismus bez hranic   {153}

Úvodem k rozpravě o T. G. Masarykovi   {160}

Jubilejní rozprava o Edvardu Benešovi   {171}

Vzpomínka na historii?   ( Nezávislý historický diskurs v Československu )   {179}

Dějinně-poetický poklad naší vzdělanosti   {206}

Patočkovy interpretace českých dějin   {214}

Francie — dvě strany jedné mince   {223}

V. ]   ARCHEOLOGIE

Vědomé a nevědomé   {231}

Historicita času   {235}

Miroslav Petříček jr.:   Osobní zpráva o stavu hry   {245}

bibliografické poznámky   {249}

ediční poznámka   {252}

jmenný rejstřík   {253}

tiráž

{5}I. ]

věci obecné

{6}(b) {7}DIAGNÓZA NEOSOBNOSTI

Ó třikrát blažená a přešťastná jsou zvířata, jež toto nechápou a nic je takového nesouží… jich přirozenost je jim zákonem, však člověk žije strašným životem, přízrakům slouží, tvoří zákony.

Filemón

DIAGNÓZA NEOSOBNOSTI

V minulosti jevil se svět epicky a dramaticky. Už tím, že se dal vyprávět a předvádět, byl člověku blízký. Běh světa, lidských společenství a člověka byl srovnatelný, svět měl rozměry bytosti a stejně jako člověk byl podřízen osudu.

Dnes je nám svět stále více představován v podobě obrovského souboru empirických dat sjednocovaných abstraktními zákonitostmi; člověk a společnost se zkoumají způsobem, který si vyhradili astronomové pro studium vzdálených galaxií. Dáme-li jen na ně, jsme životu subjektivně pociťovanému vzdáleni stejně jako oni hvězdám.

Edmund Husserl datuje vznik krize evropských věd Galileiho pojetím přírody jako neosobního matematického univerza. Neosobnost, byť v jiné podobě, je však stejně vlastní i humanitním vědám. Kompendia, učebnice, syllaby, komentáře a referáty stále více tvoří svůj vlastní svět, ve kterém převládá už jen studium neosobních závislostí, vědění o vědění, a nikoli to, o čem vědění býti má. Humanitní vědy se nám spíše představují jako tříšť jednotlivých názorů a jednotlivých zjištění, usoustavněná neutrálně a neosobně chronologicky, oborově, tematicky. Nalézáme se v univerzu referátů přehlédnutelném jen dalšími referáty. Podobně se nám proměňují i dějiny. Michel Foucault upozorňuje na současnou změnu pojetí dokumentu v historiografii. Dříve byl bezprostředním svědkem konkrétní události, dnes je brán spíše jako nahodilý projev jakýchsi nadosobních závislostí.

Společnost se jeví jako jednotlivci spřažení zákony a předpisy, statuty a rolemi, což, jak se také leckdy tvrdí, jsou zase jen projevy    {8}abstraktních společenských zákonitostí. Osobní postoje, jednotlivé myšlenky, umělecká díla a lidé sami se mění v pouhá empirická fakta, v doklady abstraktních závislostí — přírodních, společenských, kulturních. Takto pohlížejí často lidé na ostatní i na sebe samy: člověk člověku reprezentantem.

Představa empirických faktů spřažených abstraktními závislostmi je ovšem doprovázena vědomím toho, že zákonitosti jsou známé a neznámé a že těch druhých je a vždy bude nezměrně více. Nutným doplňkem víry v zákonitost — a v osobním životě to nemůže být nic jiného než víra — je zoufalství nad bezbřehostí faktů, které se šíří jako lavina a nezvládnutelně doléhají na člověka. Svět se stává noční můrou. Zlomyslností je, že jsou to právě teorie, technika a stát, které empirická data neustále produkují. Řízení si vynucuje informace a život v informace proměňuje. Příroda je zaneřáděna průmyslovými odpadky, ale kolik odpadků produkuje neustále moderní stát a humanitní vědy?

Svět měl podobu člověka, dnes má člověk spíše podobu svých výtvorů, svého vědění. Jestliže Řekové dělili svět na chaos a kosmos, pak nám se rozpadá na empirii a abstrakci. Dříve život a mýtus splývaly, dnes srůstá život s referováním o životě, s tabulkami a grafy. Ve starých dobách byli všichni účastníky mystérií, dnes je herci životem předvádění života, autorovi tvorba, divákovi podívaná…

Pociťujeme-li neosobnost dnes, je to proto, že před námi vystupuje ve vyhraněné podobě, a to má také dobrou stránku. Mýty si člověka podřizovaly právě svou blízkostí, nikam se nemohl utéci a nejméně ke své subjektivitě. Moc žádného despoty není srovnatelná s mocí mýtu, proto také vládci mýty potřebují. A naopak — zaostalost, rustikalita snadno despocii akceptují.

Folklorní přístup představuje slabší formu mytologického. Místo mýtu nastupuje pohádka, velké opozice mýtů jsou rozřeďovány. Totalitní režimy jsou folklorními útvary, pokusy zepičtět moderní joyceovskou a proustovskou skutečnost, jsou projevy retardace, a odtud jejich úspěchy. Vše na folklor převádějí, i literaturu a vědu, samy sebe předkládají jako pohádku a jsou jí. Velká společenská hnutí psychologii neznají, nemají pro ni místa, znají jen hrdiny a jejich činy. Pohádkové postavy se pohybují jako slepci, říká Vladimir J. Propp, od předmětu k předmětu, dnes jsou lidé voděni od plánu k plánu, od výročí k výročí, od usnesení k usnesení, slepci.

{9}Zda má neosobnost formu blízkou nebo odtažitou, není podstatné. Není rozhodující, zda jako neosobnost vystupuje mýtus či věda. Opozice osobnost/neosobnost se vzájemně vymezují a současně si mohou vyměňovat místa. Jejich vztahům jsou věnovány další úvahy.

LINEÁRNÍ ORGANIZACE

Nejstarší život člověka sleduje archeologie podle jeho výrobků — artefaktů. Každý z artefaktů představuje funkční organizaci materiálu — vezmeme-li si sekyru, pak je určena poměrem velikosti, váhy, úhlem ostří a jeho sklonem, tedy vzájemným uspořádáním jednotlivých částí.

Tak jak je organizován artefakt, je organizována i jeho výroba. Zatímco organizace artefaktu je synchronní a prostorová, je naopak vytváření artefaktu jako posloupnost pracovních operací organizací lineární a časovou. Stereotypnímu tvaru artefaktu odpovídá stereotypní činnost jeho výroby, jeho stereotypní používání a stereotypní důsledky jeho užívání. Nejen to, artefaktům a stereotypům musí odpovídat i stereotypní organizace vztahů mezi lidmi a stejně tak stereotypní představy o světě. Artefakt a stereotyp představují jednotu.

Společnost, kultura, představa světa jsou organizovány synchronně a prostorově, jsou artefakty svého druhu. Rozhodující však je, zejména v počátcích, lineární stereotyp vytváření, reprodukce a užívání společnosti, kultury a světa. Odtud nejstarší představy o světě jsou lineární, svět se činností neustále reprodukuje, obnovuje. Svět se člověku představuje jako stereotypní činnost, a proto si jej prostřednictvím rituálů a mýtů jako stereotyp představuje a užívá. Díky tomu je svět člověku dělný.

Prostřednictvím nástrojů se svět stává funkční a operativní, je na funkce a operace rozdělován, dá se manipulovat a konstruovat. Je opakovatelný, skládatelný, a tedy i komunikovatelný. Stále se zvětšující specializace pracovních operací a vzrůstající možnosti jejich kombinování, nahrazování, doplňování, spojování, navazování činí dostupný svět právě takovým. I společnost.

Současně obdobnou cestou postupuje myšlení a jazyk. Od jednotlivých pojmů-obrázků synkretického myšlení a bezprostředních označení k myšlení diskursivnímu, abstraktním pojmům, k složité syntaxi. Nejen to, podobně se vytvářejí i jednotky výpovědí — klišé,    {10}paremie, motivy, formule. Jistě, myšlení, jazyk a jazykové výpovědi jsou stejně operativní jako nástroje, jsou nástroji, a proto se také jejich jednotky dají kombinovat, zastupovat, vázat…

Předávat se dá jedině pravidelné, opakující se. U zvířat se stereotypy jednání dědí, člověk si následky stereotypní činnosti předává. V začátcích se artefakty a stereotypy chovají jako přírodniny. Mění se totiž jako ony postupně, přirozeným výběrem, mimo lidský záměr. Podobně pomalu a postupně se mění lidské chování, jazyk a lidská organizace stejně jako mýty, rituály a způsoby zpodobování světa. Jako u každé organizace se mění nejdříve a nejvíce ty části, které přicházejí do styku s vnějším prostředím, rychleji se mění ty části, které představují důsledky, zatímco nositel se mění pomaleji, změna zpráv předchází změnu nositele zpráv — média. U vyprávění se mění proto nejdříve jména, pak postavy a nejpomaleji samotná struktura vyprávění. Ke změně struktury dochází teprve tehdy, když jsou vystřídány všechny její možnosti.

Invence spočívá v neobvyklých spojeních, neobvyklých z dosavadního hlediska, a to nutně předpokládá prostor, ve kterém lze spojování provést, prostor možných spojení. Prostor respektující vzájemné vztahy věcí, prostor nadhledu, nadsituace.

Jednotlivá zvolání, povel, signál jsou případné jako užití klacku, předmětný jazyk je vázán k bezprostřední situaci. Klacek má sice mnohem větší použití než každý jednotlivý specializovaný nástroj, ale přesto menší než soubor specializovaných nástrojů. Ten si vymezuje sféru činností a jejich výsledků mnohem bohatší právě proto, že jednotlivé operace mohou na sebe navazovat. A slova se dají vázat obdobně.

Základní formu prvotního spojování slov představuje chronologické pořadí podle následnosti jednání osob — příběh. Běžný dohovor je vázán na konkrétní situaci, nepřekračuje ji. Vedle běžných činností a bezprostředních situačních hovorů se však konstituuje další sféra, kterou jsou vyjádření o celých situacích, jejich popisy. Jednotlivá slova mimo konkrétní situace se předávat nemohou, významy obecných výrazů lze uchovat a předat jen se situací, která je váže a fixuje tak jejich význam. Touto situací je vyprávění, samo zase fixované tím, že má přehlednou dějovou skladbu a že se skládá z kombinací nižších jednotek. Obojí tvoří nositele (médium) vyprávění, zatímco vyprávění samo je zase médiem uchovávání slov. Verbální podání informací má především organizační funkci,    {11}podává a předává poznatky, chování a slova. Vytváří se tak druhý svět — kultura. Ta umožňuje ve svých důsledcích jinou změnu než nezáměrnou, umožňuje invenci.

Na rozdíl od běžného jednání sestávajícího z činů, gest a promluv musí mýty situaci, ve které se dějí, výslovně vyjádřit a činí to popisem děje, akce. Tedy jinými prostředky než jsou ty, na které se omezují běžné domluvy. Jde tedy o vyjádření souhrnné situace, situace světa. Nejjednodušším způsobem jsou binární opozice, ty vždy zahrnují vše, vše je nahoře nebo dole, mrtvé či živé, ve dne nebo v noci, tertium non datur. V tomto černobílém světě je možný jen děj, není subjektivity ani prostředků subjektivnost umožňujících. Zde může člověk vystupovat jako pouhý aktant, a proto je srovnatelný se všemi ostatními bytostmi. Proto mají v mýtu zvířata, lidé a bohové společný jazyk. V pravzorech epiky jsou osoby vymezeny jen vztahy danými dějem, jednotlivá možná dosazení splývají v synkretické jednotě a nakonec splývá člověk, svět a jejich podání v jedno.

Čím dále jdeme do minulosti, je život i jeho zpracování přímočařejší, rozhodující je následnost a stereotypy jednání. Svět má epickou podobu, je světem příběhu, akce, cesty. Je příběhem, činem, cestou. Je organizovaný lineárně, nikoli v ploše či prostoru jako obraz. Základním indoevropským mýtem je zápas Hromovládce se Zmijí, boj božského a chtonického, vysokého a nízkého, dobrého a zlého. Hromovládce vítězí, Zmije zůstává neporažena.

Člověk už tím, že jejich příběh podává, do něj vstupuje. Ještě ne bezprostředně, ale jeho dějem si klade prostředí, kde je mu žít, svět sváru, svět dělitelný a rozdělený. V takovém světě je člověk objektem neosobně vyjadřovaným. On sám přichází na scénu až později, prostřednictvím složitějšího děje s více postavami. Jednotlivé činy a postavy jsou jen představiteli dílčích opozic, dalších a dalších opozic, až se rigidní dějové schéma uvolňuje, od objektivního „muset“ se dostáváme k subjektivnímu „moci“. Zapojením dalších a dalších opozic se buduje svět neomezený na lineární děj a synkretické osoby-objekty, objekty-osoby; svět už diferencovaný, vícerozměrný, ve kterém se můžeme jako subjekt cítit, chovat a být vyjadřováni. Opozice se převádějí do nitra postav, jimi se subjektivita podává. V nově získaném prostoru dochází k odstupu, ruší se jednota zobrazeného a zobrazujícího, předváděného    {12}a předvedení — posléze může být rituál či mýtus člověku jen předváděn, aniž by on sám se na něm bezprostředně podílel. Vzniká médium literatury, vzniká umělec a konzument.

Chtonické a nebeské a všechny další opozice mytologického a folklorního podání světa člověka, časté i v literárním podání, se postupně rozřeďují na opozice abstraktnější, opozice typu racionální/neracionální, subjektivní/objektivní, normální/nenormální. Ty ke svému odstínění vyžadují jiné termíny, než které poskytuje člověku jeho „přirozený“ svět. Novými opozicemi je vyjadřován opět svár, ale nyní už díky odborným a vědním termínům přenesený do neosobní roviny. Prostředí spojující Hromovládce se Zmijí přechází poznenáhlu do prostředí popisovaného mezinárodní soustavou měrných jednotek. Techniky objektivity a subjektivity se rozcházejí, ale společný základ zůstává.

SYNCHRONNÍ ORGANIZACE

Tu dobu nazývá Karl Jaspers Achsenzeit, je to čas mezi sedmým a pátým stoletím před Kristem, kdy vystupují Konfucius, Lao-c‘, Buddha, Zarathuštra, iónští filosofové a někteří židovští proroci. Zvolna končí doba mýtů, o lidském konání lze již pojednat bez transcendentálních vzorů. Člověk se začíná vymaňovat z rodového společenství, ve kterém měl tak pevné místo, a ztrácí jistoty sdílené se všemi o všem.

Lidská činnost se již nesrovnává s mytickými vzory, samy tyto vzory přibývají v počtu, složitosti a nesrovnávají se navzájem. A navíc mýty jako médium organizující a uchovávající nezbytné informace nejsou s to už nové informace pojmout.

Řekům se otevírá dvojí prostor: jednak vnitřní život polis, na jejíž správě se podílejí všichni, a současně zeměpisný prostor jejich obchodní činnosti. Obojí znamená neustálý příliv nových a nových informací, a tedy i nutnost jejich pořádání, srovnávání a vyhodnocování. Zeus, původně autokrat, se stává Aischylovi „bohem porad a dohody“. Novým médiem pro zpracovávání informací se stává věda. Vztahy mezi lidmi se již nepodřizují mytickým vzorům, jsou více než kdy jindy odvislé od schopností individua. Ekonomie našla své vlastní měřítko; jak praví Hérakleitos, „zlato se mění ve zboží a zboží ve zlato“, podle řeckého úsloví ze sedmého století „člověk jsou peníze“. Poezie, tanec, hudba, výtvarná umění se začínají emancipovat od kultovních účelů a krása se stává autonomní    {13}hodnotou. Nejprve se rituálu účastní všichni, později je už zapotřebí komentátora, který předváděný děj uvozuje a vykládá (exégétés), až nakonec je vytvořeno drama, které výklad nepotřebuje, protože je svým vlastním výkladem. Zrodem diváka se dílo osamostatňuje v uzavřený celek. Stejně tak se vyvazují z transcendentální závislosti etická měřítka, aby nakonec se začalo uvažovat o dobru vůbec. Zatímco dříve většina prožitků navazovala na rituál, váží se nyní prožitky na nová média a jako ona jsou stále více individuálnější a diferencovanější.

Vznikají média divadla, literatury, člověk se postupně rozčleňuje na autora, diváka a herce, dílo se odděluje od člověka, a to vše si vymezuje nový prostor vzájemného působení. Rituál a mýtus se nemusely na skutečnost odkazovat, ony jí byly. Nesakrální epická podání se na ni odkazovat musí, a to na zkušenost nejprostší, vše se vysvětluje zprvu dějem a v ději, odkazem na nejjednodušší lidské situace. Později se přibírají k vysvětlení vnější charakteristiky, typy a charaktery. Počet možných dosazení do děje se tím zmenšuje, vytváří se odstup autora i čtenáře od zobrazovaného, a tím se také konkretizuje čas a prostor.

Člověk si sebe začíná v literatuře objevovat skrze druhé, přes charakteristiky a charaktery druhých. Začíná objevovat to, čemu dříve jako samozřejmému nevěnoval pozornost, nejméně u sebe. Sám v sobě objevuje rysy jiných a naopak. Nejen to, ozřejmují se mu i situace, věci, prostředí, vztahy. Literatura má smysl nejen v tom, že osoby a věci podává, ale především ve způsobu, kterým je podává. Ten je potom použitelný i neliterárně v osobním vidění a sdělování.

Zatímco epika je organizována lineárně, lyrika směřuje k synchronnímu podání. To je především umožněno poetickou organizací textu. Místo příběhu, který je vzat zvnějšku a který vyprávění uspořádává, jsou v případě lyriky pořádajícími schematismy verš, rytmus, intonace, rým a další. Příběh je založen na kauzalitě a finalitě, a to v jejich praktickém pojetí: úmysl, čin, následek. Jakmile proto opustíme příběh, zbavujeme se i těchto organizujících vztahů. Pak mezi výrazy uspořádanými formální poetickou konstrukcí nastupují všechny myslitelné vztahy a jejich výběr je omezován jen interpretačními možnostmi a konkrétní interpretací. Tomu je navíc napomáháno mnohoznačností termínů a nepřímým pojmenováním.

{14}V epice vše vede ke konci a konec vše nakonec zpětně osvětluje. Ne tak v lyrice, zde všechny části působí víceméně současně, tak jako v obraze. Současně je lyrika subjektivní, a to právě proto, že se člověk se svou interpretací identifikuje. Vytváří se rovnice mezi subjektem, který takto svět prožívá, a mezi světem, který subjektu odpovídá. Použijeme-li potom prostředky poezie a lyriky jinde, pak i tam těmito prostředky vnášíme prostorovost, subjektivnost, autonomnost, synchronnost, simultánnost, a takový svět je nám pak poetický.

Srovnávat a analyzovat je možno však jen to, co můžeme postavit vedle sebe, jinak řečeno to, co je synchronně uspořádáno. Analýza si vyžaduje prostor analýzy, prostor, ve kterém mohou být vzájemné vztahy uvažovaných předmětů vyšetřovány, a vnější podmínky takovéhoto prostoru zajišťuje až písemný záznam. Ten umožňuje vracet se, srovnávat, kombinovat, zkoumat vazby. Odpovídá-li ústnímu podání lineární prostor děje a konkrétnosti, pak písemný záznam nese s sebou model synchronního světa, svět obrazu, lyriky, literatury a pojmových univerz. Písemný záznam dovoluje přenášet individuální odchylky od konsensu, i zcela odchylná mínění. Společnost s literaturou je společností odchylných, v ní mohu sdělovat sám sebe prostřednictvím písma, aniž bych byl vázán souhlasem druhých. Slova se osamostatňují, obcházejí každého i společnost. Tvoří synchronní univerzum, a teprve v něm mohu formulovat sám sebe, srovnávat se s vlastním vyjádřením, mohu být individuem, a to právě tou měrou, v jaké beru účast na nadosobním univerzu slov, psychiky, lidí. I společnost sama se stává literární, spravedlnost už není fixována zvykovým právem, ale abstraktnějšími zákoníky, moc státu se rozšiřuje sdělováním jeho moci, místo rétoriky a osobního přesvědčování občanů nastupuje plejáda mechanických médií ovlivňování. I společnost nachází nad sebou nakonec abstraktní univerzum abstraktních společenských zákonitostí a tváří se pak podle nich.

UNIVERZUM ČLOVĚKA

Lidské bylo to, co bylo mýtem obsáhnutelné. Tehdejší lidské univerzum tvoří seznam všech do mýtů dosaditelných aktantů, člověka i jeho totemu. S přechodem k pouhé epice a k folkloru se specializují i aktanti, až nakonec je do příběhu dosaditelný už jen člověk. Ale jedině za cenu toho, že sem není dosaditelný člověk každý —    {15}konkrétnímu příběhu odpovídají konkrétní lidé, zatímco do jednoduchého mýtu se vešli všichni a najednou, a tedy i celý jedinec. Každé specifikum omezuje, každé určení věku, pohlaví, osobních charakteristik, charakteru, motivů si vymezuje svého nositele a odmítá jiné. Z mytologického lidského univerza sestávajícího z celých postav se tvoří univerza stále početnější, až nakonec osobnostní vazba jednotlivých vlastností se rozkládá a lidské univerzum se stává souborem už jen lidských atributů. Je proto univerzem jednotkovým, stavebnicovitým a skládatelným a jedinci se v něm shledávají, skládají a stavějí. Univerzum složené ze slov a s jazykem srovnatelné. Zmizely primitivní formy antropomorfismu, ve kterých splývá člověk a svět, za cenu toho, že lidské univerzum se odosobnilo.

To, co se dá dále předávat a na čem lze zprávy podávat, je neosobnost. Právě odosobněním svého univerza dostává člověk možnost být individuální vzhledem k něčemu a současně získává prostředek k vyjadřování individuálnosti. Možnost se vytvářet odstupem a nesouhlasem. Shledávat se se sebou v čase, v jiných, ve složkách a hlubinách své osobnosti. Člověk vystupuje z chóru a stává se hercem, jedním z herců, hercem určeným jinými herci. Svět sám se stává divadlem, představením, představením sebe. Čím je člověk individuálnější, subjektivnější, nezávislejší, tím více je mu současně zbytek světa obecnější, objektivnější, nezávislý.

Až velmi pozdě se podání lidského jednání doplňuje o psychologickou motivaci a ještě později se podává samotná psychika. Osobní psýché jednotlivce je v začátcích lidstva úzce spojena s aktanty a dějem, se stereotypním jednáním, a právě tak se jednotlivci jeví i jeho společenství. Abraham Kardiner dovozuje, že osobnost jedince, zvláště v počátcích, je variací základní struktury osobnosti danou kulturou, a Margaret Meadová tvrdí, že sama kultura má osobnostní rysy. Lev S. Vygotskij pojímá psychologii jedince jako internalizaci společnosti. Proto si lidé jako variace jednoho média mohou navzájem rozumět, mohou si být zprávou. Vzor společnosti se jedinci ovšem jeví v podobě posloupnosti činů, stereotypů, archetypů, a proto i on sám sebe takto pojímá a jeho psychika se tomu podřizuje. „V primitivní společnosti, kde je člověk ještě nediferencován, je stejně prosté, přímé a jednolité i svědomí a vědomí, a postrádá proto hloubky a citovosti. (…) Mělkost jeho vědomí se projevuje v tom, jak prostá je jeho disociace, jak snadno může být jeho psýché uvedena v hysterii, jak vysoký je stupeň jeho    {16}citlivosti a jak jeho emocionální reakce jsou rázu všechno, nebo nic,“ uvádí Christophe Caudwell.

Stejnou měrou, jakou člověk své nitro objevuje, je buduje. Budovat je lze jen jeho vyjádřením, a je tedy odvislé od vyjadřovacích prostředků. Člověk je neoddělitelný od své vize. Jedním z médií, a to převažujícím, kterým své nitro podává, je literatura. Jakmile ta počíná líčit psychiku, pak podává v běžných rozhovorech jinak nesdělovanou osobní zkušenost a stanovuje prostředky jejího podání. Člověk se začíná vidět prostředky literatury daleko více, artikuluje se jimi, opakuje, srovnává a sděluje. Z posléze nahromaděných prostředků podání psýché se vytváří jakési nadosobní psychouniverzum postojů, nálad, emocí atd., jakási multischizofrenita, na které se každý jedinec podílí už jen zčásti — tak jako se každý jedinec podílí jen na části bohatství svého rodného jazyka. Zde se otevíráme do budoucna, představujícího se jako celek všeho. V tomto psychouniverzu máme proto největší šanci potkat se s druhými, představuje totiž zdvojení nevědomého lidství, kolektivního nevědomí. Neboť jakmile se obrátíme introspekcí do vlastního nitra, v tom okamžiku dochází k našemu zdvojení na pozorovaného a pozorujícího, a protože prostředky, kterými se popisujeme, jsou opět vnější, rozdělujeme se stejnou měrou na podávaného a podávajícího. Podáváme se jistým způsobem a sami se takto podávaným stáváme. Začleňujeme se do prostoru psychouniverza, zacházíme se sebou a opět se rozdělujeme na autora, herce a diváka.

Vědomí dvojnosti vzniká konstitucí problematických stavů; toto dualistické napětí je však současně prostředkem jejich řešení, a právě proto je Carl G. Jung pokládá za příznak dospělosti, za stav, ve kterém „jedinec je postaven před nutnost, aby poznal a přijal to jiné, to cizí právě tak jako svůj život a jako své také já“, kdy teprve „dospělý člověk může být sám sobě pochybným, a proto se může stát také nejednotným sám se sebou“.

MÉDIUM NORMALITY

Je-li společnost více diferencovaná, s mnoha médii, je-li spojena četnými svazky s ostatním světem, pak se musí jevit jedinci jako proměnná, neuchopitelná, amorfní. Před námi se rozprostírá nejen bezprostřední svět lidských vztahů, ale také pro jedince už nezvládnutelný svět vědění a umění.

{17}Člověk se v této bezbřehé mnohosti orientuje prostřednictvím výuky — školou, bloky učiva, kompendii, učebnicemi. Ty představují médium vědění, jsou prostředky jeho výběru, hodnocení a organizování, jimi získává člověk kvalifikaci a díky jí zase odpovídající společenské postavení.

Proměnný současný stav světa, každodenní nesčíslné množství informací si vyžadují orientaci a zpřehlednění. Hlavním médiem se zde stává komentář. Historikové jsou komentátory minulosti, škola komentuje vědění a noviny současnost. Co je médiem média komentáře? Komentář je ve službách prostřednosti, ta je jednotícím prvkem společnosti, ji potřebujeme, abychom mohli žít bez neustálých nárazů. Prostředností jsou konvenční vztahy, běžné jistoty, obvyklý chod světa. Prostředností je to, k čemu zaujímáme neosobní vztah, co nám však na druhé straně umožňuje osobní cíle, subjektivní prožívání. Jistě ne všem, mnozí se s ní zcela ztotožní; sami prostřednost a nevědomost tvoří. Lev Nikolajevič Tolstoj si jednoho dne nemůže vzpomenout, zda toho rána utíral prach, zda prováděl tuto obvyklou, rutinní, nevědomou činnost. A pocítí hrůzu nad tím, že i celý život lze prožít nevědomě.

Prostřednost je prostředností proto, že je opakována, že se vždy a znovu reprodukuje, že je předmětem učitelova a komentátorova podání. Úlohou komentátora je prostřednost formulovat, stejně jako autora televizních seriálů. Komentáře nahrazují vzory chování, jsou návody. Radí, nad čím se vzrušovat, jaké mít city. Neustále snují falešnou konkrétní realitu. Na komentářích se podílíme všichni, každý jsme jinak prostřední, na každého jednou dojde. Komentáři jsou i řeči v hospodě, na ulici, v práci — výroba porozumění na základě prostřednosti. Komentuje se vše, vše se poměřuje prostředností, ona se všude hledá. Jak snadno a rychle se komunikuje pomocí folklorních schémat a banalit, co věcí se jimi a jen jimi stává jasnými. Zde není výrazů pro pochyby.

Komentátoři sami jsou jen o stupínek výše. Nemýlí se, protože se ani mýlit nemohou, jejich sloh a jejich schémata jim to nedovolují. Tajemství jejich práce je v tom, že říkají to, co každý ví, ale říkají to vkusně, inteligentně a citlivě, a právě tím přesvědčují čtenáře o jeho osobních kvalitách. Rozumí si a je jim rozuměno. Udivující je rychlost, se kterou dokáží zařadit vše nové pod stará schémata. Protože ta mají už něco za sebou, zaručují jistou serióznost. Dále tím, že nové věci chválí, je současně absorbují,    {18}a ani se tak neděje ve prospěch starých věcí jako spíše starých schémat.

Čtenáři detektivek vychutnávají konkrétní děj, ale ve skutečnosti jsou detektivky čteny pro svou formu, velmi uniformní formu. A co jsou nakonec noviny než detektivka na pokračování? Podobně je na komentářích nejdůležitější forma, nikoli obsah. Každý komentář stejně jako slohové cvičení, učební hodina, jednoduchá pracovní operace má úvod, stať a závěr, tedy přesně to, čeho jinak se v životě nedostává. Právě tímto způsobem podání stejně jako dalšími rétorickými figurami podává jistou zprávu, zprávu o tom, že nakonec je všechno dobré, předvídatelné, že realita odpovídá našemu rozumu, že se to zvládne. Happyendová forma komentářů odpovídá vědomému, cílově zaměřenému lidskému jednání nebo lidskému jednání dokonale podřízenému lineárním formám totality — rodinné, rodové, společenské i transcendentální. Každé mechanické, fabrické lineární činnosti. Proto chtějí lidé komentáře slyšet, proto jsou psány. Jejich forma odpovídá obecné formě racionality. Vybírá fakta vyhovující své předloze, jak to už je vlastností médií všech.

Komentář je žánr, který navazuje na literaturu i na folklor. Jako mechanická forma pořádání informací představuje podobně jako folklor kombinace motivů a jejich obměny. Pokud vznikají folklor a literatura nikoli jen obměnou a kombinací, pak jsou individuálními díly a jsou doprovázeny pochybami a trýzní. Jakmile jsou jejich výsledky už jen předávány, pak se díla a jimi předávané emoce už jen konzumují. Díky komentáři se i my stáváme folklorními, mechanickými, rozředěnými, vysvětlenými, vzniká schizofrenie života veřejně-novinového a života literárně-subjektivního. Folklorně-komentátorsky nežijí jen hospodští povaleči, ale i všichni ti, kteří nevsadili na svou osobu, a ti, kteří zaujímají v soukromí nebo za peníze zasvěcená a kritická stanoviska.

Ztratíme-li mytické, transcendentální vzory, musíme se rozhodovat na vlastní odpovědnost přiměřeně situaci, podmínkám. Podmínky — to jsou ti druzí. Jean-Paul Sartre je označí za peklo. V neosobní podobě se podávají jako hodnoty, ideály, normy, standardní situace, kvalifikace, folklor, konzum. Řešit normálně své problémy znamená řešit je tak, jak by je řešili druzí, tedy neosobně. Psychoanalytik vysvětluje pacientu, proč řeší své problémy nestandardně, a radí mu, jak je řešit neosobně — na základě jeho osobního    {19}charakteru. Nedivme se pak, že psychoanalytikové volají o půlnoci svým pacientům a pláčí.

I normalita je dnes fluxní, nedrží se strnulých vzorů. Připomíná volný trh, teprve na základě akcí a reakcí druhých se zpětně ukáže výsledek každého jednotlivého počinu — a přitom, kam se vlastně celý trh řítí, ví Bůh. Rozumný vypočítavec může sice těžit na účet normality, ale jen pokud ji naruší málo a jen pro sebe. Ale nakonec stejně, jak říká Georgij N. Vladimov, „bezbarvý je na tahu a vyhraje“.

Každý osobně se stále více stává podílníkem neosobních vztahů, vybírá si je a vstupuje do trhu. Zabstraktňuje se svými společenskými rolemi, prodává se, alespoň dílčí částí. V mezním případě, ostatně velmi častém, prodává se celý, aby si za výtěžek mohl koupit sebe v prefabrikované konzumní podobě. Sám konzum je ovšem ke svobodě nutný, jím se totiž podílíme na práci ostatních, je tím, co nás spojuje s jinými, právě neosobní vztahy tvoří společnost a dávají nám vnější možnosti k individualizaci. Možnost, která se rovná možnosti daných specializací a kooperací.

Neosobní vztahy jako projev konzumu či konzum produkující neosobní vztahy — to jsou podmínky k vnější společenské komunikaci. I konzum tvoří podloží toho, na čem se vyjadřujeme, je tím, co se už říkat nemusí. Je cizostí umožňující soukromí, subjektivitu. Vymezuje naše možnosti, ale jen negativně, poskytuje svobodu, pociťovanou jen když chybí, ale podstatu svobody netvoří. Je mechanickým prostorem svobody výběru, svobody odvozené, neosobní. Je důsledkem trhu, protože je možno si uspokojení kupovat a kupováním vyžadovat.

Společnost může sama sebe transcendovat, a to tím, že se bere jako vzor. Racionálnost, reálnost a normalita splývají vjedno, všechna vybočení nad papírové normy se ukazují díky represivním opatřením jako nereálná, neracionální. Představy o společnosti jsou povyšovány na pravou skutečnost, společnost je odvozována z představ o společnosti. Postoj vládnoucích (ale také i revolucionářů) ztotožňující řízení společnosti se společností samou je postojem sdíleným se slabomyslnými a dětmi — těm také nelze rozlišit konání od účinku.

{20} INDIVIDUÁLNÍ

Aby si člověk rozuměl, aby rozuměl čemukoli, musí předmět vysvětlení k něčemu vztáhnout, vysvětlovat něčím. Mýty mu takové jednoznačné vysvětlení podávaly, bylo k čemu se vztahovat. Jsem-li se svým vyjádřením, vzorem, projekcí srozuměn, pak se s ním ztotožňuji, nedělá mi problémy, jsem v něm jako ryba ve vodě. Nejsem-li naopak s ním srozuměn, znamená to, že mé já a projekce mého já si neodpovídají, nejsem si proto vysvětlitelný, nerozumím si a tento stav prožívám jako trýzeň. Nietzscheova otázka „pro koho je pravda“ je vyjádřením pocitu nedostatečnosti obecných tvrzení a čehokoli, k čemu se neúspěšně vztahují.

Zrušit trýzeň je možno jedině rozuměním sobě, tedy konstrukcí světa harmonického se mnou nebo vlastním přizpůsobením. Ale jen blázen si snuje svůj vlastní svět, jen on v něm pak je a jen on sám si jej sděluje. Nové vyjádření musí ve skutečnosti úzce navazovat na staré, být na něm postaveno, musí je v sobě objímat — nové je tu totiž proto, aby řešilo problémy starého, a musí je tedy v sobě zahrnovat. Staré vyjádření se nám jeví obvykle jako nedostatečné vyjadřování jiných, protože se zprvu nutně musíme o sobě vyjadřovat prostředky jiných, vidět se očima druhých. Kritika starého vyjadřování je kritikou — a každá kritika je komunikací — jiných. Proto i ti musí být do nového vyjádření zahrnuti.

Okamžikem, kdy se jedinec postaví mimo rámec běžných vztahů, se vyděluje tou částí své osobnosti, kterou do rozhodnutí vsadil, a teprve tak se jako vlastní individuum projevuje. Individualita není dána specializací a spoluprací, trubci, dělnice a královna nejsou individua. Nové a individuální je jen to, co se dříve neopakovalo. Předpokladem individuálnosti je ne-rozumění, a to nejen mezi jedincem a společností, ale především ne-rozumění sobě samému, nedostatek odpovídající poetiky, výrazů, neschopnost formulovat a vyjádřit se a současně překonávání této afázie. Počátkem je pocit nedostatečnosti, trýzeň, a ta se rovná nerozumění a nevyjádření. Nejprve je žít v nejistotě.

To vše platí nejen o jednotlivých lidech, ale i o skupinách, se kterými se jednotlivci identifikují, platí to o médiích, kulturách a společnostech. Společnost s písmem, literární, je nutně společností odchylných mínění, problémy se osamostatňují, obcházejí každého. Moderní společnost a její literatura pociťují svou vlastní nedostatečnost právě proto, že mají možnost se srovnávat se svým vlastním vyjádřením, s vyjadřováním o sobě.

{21} ZPRÁVA A MÉDIUM

Shrňme si předchozí poznámky v obecnější formě prostřednictvím modelu vztahu média a zprávy. Zpráva je pojem relativní, protože vždy předpokládá příjemce určujícího, co pro něj zprávou je. Lze ji označit za stav nepředvídaný, za to, co se odlišuje od běžného stavu, na který není zapotřebí reagovat. Žába mnoho nevidí, její oko registruje především vertikální pohyby. Na ně reaguje skokem do vody, protože mohou signalizovat čápa — nikdo jiný se o žáby nezajímá. Médiem zprávy nazveme onen neutrální stav, jehož modifikace jsou zprávou.

Obvykle panuje mlčenlivá dohoda o médiu, o stavu normálnosti. Tělo nás informuje o nemoci, nikoli o zdraví. Co je zdraví, všichni cítíme, ale jak je vymezit jinak než jako nepřítomnost nemoci? Zprávou jsou tedy varianty nějakého invariantu. Přitom se vlastně o invariantu samotném nic nedovíme, zůstává pro nás černou skříňkou. Médium-invariant lze ozřejmit jedině tehdy, je-li ono samo zprávou jiného média. Dáme-li však za pravdu Bronisławu Malinowskému, shledávajícímu základy kultury ve fyziologických funkcích, pak vše ostatní jsou jen informace o informacích, kde média a zprávy si navzájem střídají místa. Naopak to, co za zprávy pro nás pokládáme, si určuje své médium, které může zůstat skryto a pravidelně skryto zůstává. Literární dílo — z hlediska autora — lze pojímat jako prostředek, který podávanými zprávami si vytváří svůj substrát-médium. O něm pravidelně autor sám neví nic víc, než že je či není tím, co vyjádřit chtěl; je to ono nevyslovitelné, které se slovy jen ohraničuje.

Jazykem referujeme o změnách nějakého média, a chceme-li zkoumat i toto médium, pak musíme vycházet z média dalšího, které tvoří jakýsi referenční bod. Jimi jsou zejména jednotlivá pojmová univerza vědních oborů a také jistým způsobem univerzum literatury. Vedle dokonale neosobních univerz exaktních věd existují i polouniverza zejména oborů humanitních, kde přesné vztahy jsou nahrazovány výčtem mínění.

Přístup do univerz vědních oborů je zprostředkováván školou a povoláním, ty už adepta poučí, co se říkat nemusí, musí, má. Co se říkat nemusí, je to, co je vzhledem k nějakému problému neproblematické, neutrální, ale co jej současně spojuje se zbytkem univerza. To je situace podstatně odlišná od univerza literatury, protože vzhledem k jednotlivci žádné její univerzum neexistuje, je jen    {22}to, co on četl. A protože literatura pojednává o životě člověka, přistupují k tomu všechny jeho osobní zkušenosti. Ze čteného si tvoří jakousi normu literatury, neustále korigovanou, na jejímž základě pak hodnotí jako nové (obsahově, esteticky) to, co se od jeho normy odchyluje. Zde je médiem norma. Norma může být utvářena i společensky, kdy je něco veřejně za kánon prohlašováno — školou, kritikou. Zde se stýkají kategorie vzoru, normality, normy, přirozenosti, prostřednosti.

Úlohy se však mohou obracet. Jestliže na nás doléhají nezvládnutelné informace amorfně a chaoticky, pak pokládáme za zprávu něco pravidelně se opakujícího, na co přenášíme naši touhu po klidu a jistotě. Podobně naše předky uspokojovala pravidelnost a normativnost archetypů, podobně se ve stresu utíkáme k archetypickým vzorům jednání. Médium a zpráva si neustále vyměňují místa, místa pohledů se střídají. Tak je tomu dnes, zatímco dříve médií bylo méně a všechna byla podřízena transcendentálnímu vzoru. Nemáme-li jej, pak se nám vše jeví jako věci a jejich vztahy, zprávy a média, empirická fakta a závislosti. A to jsou kategorie záměnné a relativní, o mnoha úrovních.

SPRÁVA OBCE

Člověk je vlastní projekcí, a to vnějšně znamená, že je i tím, co se o něm vypovídá a jak se vypovídá. Je i tím, jak je s ním zacházeno, je i předmětem. Člověk má tolik sociálních osobností, říká William James, kolik je lidí, se kterými přichází do styku. Je viděn a je zobrazován, je poměřován a hodnocen podle jistých norem, je vyjadřován jistými prostředky, a ty tvoří obvykle jistou soustavu. Stejně tak nahlíží on sám na sebe a sebe formuluje. Vždy je k něčemu vztahován a vztahuje se. K čemu?

Leckdy máme představu o jakési vědě an sich, ta by nás měla popsat, zhodnotit, oznámit jak, proč, nač. Máme touhu poměřovat se s ideály, ale současně to znamená se ze společnosti vyřadit, tak jako se z ní vyřazuje soudce. Nemusí to být jen ideály mravní, ale také ideální abstrakce ekonomické, politické, sociální… Bída je v tom, že právě takto je s námi manipulováno, že jsme předměty horizontálních a makroskopických soustav ekonomie, politiky, vědy na jedné straně a fízlování, hlášení, výzkumů a komentářů na druhé.

Nehledejme však zdroj abstrakcí jen v abstrakcích. Tak lidská práva nemají původ jen v dějinách idejí, třebas v odvozené formě    {23}Jeffersonova prohlášení, ale spíše v Rousseauově sentimentalitě a trapnostech jeho osobního života, v trapnostech, které se Voltairovi s dobrým vychováním stát nemohly a ani je nemohl pocítit. Lidská práva, pokud nejsou východisky k novým projekcím a pochybám, nemají smysl, stejně jako nemají smysl pro celou jednu třetinu lidstva, totiž pro děti. Formulace lidských práv předpokládají už prostor, který mají ohraničit, a ten nemůže mít původ v neosobních vztazích, všeobecných přístupech a v abstraktním vyjádření. Nespokojenost je vždy pociťována subjektivně, v osobní projekci, a navíc subjektivní vyjádření nespokojenosti bylo i geneticky první. Muselo předcházet obecně uznávané formy nespokojenosti, abstraktně vyjadřovanou nespokojenost, která tak zase odpovídá neosobní společnosti. Nesestoupíme-li až k subjektivitě radikálně a důsledně, nepochopíme z lidských práv nic, ani nic z jejich historie. A na nic nám nebudou. Jde o hledání prostředků subjektivity a individuality, o vydělení, a ne o sledování jejich odvozených vyjádření. Byl to Friedrich Nietzsche, který klasickým filologům ukázal, čeho vlastně je vnějšně harmonická tvář antiky projekcí.

Vyjadřování odpovídá našemu konání, a proto komentářům odpovídá právě nekonání, odstup, strach. Vyjadřování musí odpovídat autenticitě, způsobu zvolenému osobně, způsobu umožňujícímu realizovat osobitost, nikoli neosobní modely. To, co potřebujeme, je vědění o nás a pro nás. Je to vědění pro převážnou část společnosti, zvláště v totalitním státě, kde jsou lidé vůči moci nivelizováni svou bezmocností. Naprostá většina je zde nespokojena, byť jen paušálně. Nespokojenost není dána nesouhlasem s jednotlivými fakty, ale nesouhlasem s celkem, s představou celku. Každý však reaguje jako celistvá osoba, se zásadním přístupem, v jeho osobě se vše soustřeďuje, a proto je důležité vědět, jak se vše soustřeďuje, jaký je svět jedince, jaký je svět pro něj. Individuum je filtrem pro informace, ono si je vybírá, určuje. Není však filtr Dostojevského mohutnější i jemnější než filtr jednotlivého sociologa? K čemu jsou induktivní vědomosti o společnosti platné, co radí činit? Co indukcí potřebujeme vědět, v co jí doufáme? Vše probíhá bezprostředně mnou, osobní zkušenost je rozhodující. Nemám k dispozici data hlášení, rozborů, analýz. Svět jednotlivce není světem empirické sociologie. O každodenním životě není vědy, na něj vztahuje Aristotelés rétoriku, jejíž obor „není omezen na zvláštní rod předmětů“. Jiná je politika tam, kde jsou občané bráni jako    {24}individua, jiná tam, kde jsou prvky společenských skupin. Jiná je politika osobnostní a současně globální, politika vycházející ze subjektu a ne z dílčích „všeobecných“ zájmů. Politika, která prochází mnou jako živou bytostí, ne jako objektem paragrafů nebo sčítání obyvatelstva. Nesvěřitelná odborníkům, nezadatelná. Ludvík Vaculík mluvil o politicích, kteří se jimi stali z nasrání; existují politikové definovatelní opakem.

Mějme radost, že se nelze v totalitním státě politice věnovat neosobně, že jí musíme proměňovat svůj život, že není nezávadnou činností, nebo dokonce zaměstnáním. Že politický, etický a estetický postoj splývají, že politika je úzce spjata s osudem a osobností. Že je individuální a že záleží na osobním rozhodnutí. Že se za ni tvrdě platí. Vím, že bezprostředně mohu změnit málo nebo vůbec nic, a dokonce že se nikdy nemusí nic změnit, snad jen k horšímu, a přesto se musím chovat tak, jak se sám rozhodnu. Na osobní odpovědnost. Nepotřebuji úspěch.

Ohlížet se na vnější hodnocení je více než zbytečné. Ale já sám jsem vždy podílníkem normality, všeobecnosti, prostřednosti a prostředečnosti, komentářů, folkloru a konzumu, všeho, z čeho sestává každodenní všední život sdílený s ostatními. Nemohu se toho vzdát zcela, ale musím si být toho vědom, nesmí se mi stát klecí. To, že taková politika přechází přes individuum, není subjektivismem, protože současně prochází celým světem individua. Jde o to, aby tento svět byl co nejširší, aby navazoval na světy ostatních právě v tom, jak oni je prožívají osobně, a byl proto ostatním sdělitelný. Znamená to otevření světu, otevření druhým. To, co je rozhodující, je dohovor, vzájemné vztahy, vyrovnávání, nikoli manipulace nebo likvidace protivníka. Svět moderní literatury, nikoli svět mýtů, do kterého počítejme i ideály devatenáctého století, které se staly mýty století dvacátého. Z nich si vezměme naučení, že Hromovládce nad Zmijí nezvítězil nikdy s konečnou platností a že si místa střídají — mnohdy se Zmije stává nebeskou mocností…

1980

(b) {25}O ODVAZE K NOVÉMU NEVĚDĚNÍ

Rozhovor Karla Hvížďaly se Zdeňkem Vašíčkem

Zdeňku, tys díky emigraci poznal univerzitní provoz na Západě velice zblízka, a to hned v několika zemích. Co myslíš, měl Heidegger pravdu, když řekl „Věda nemyslí“?

Samozřejmě že nemyslí, a nevím, proč by myslit měla. Myslí jen jednotliví lidé, ne vždy, a žádné instituce.

Myšlení je dnes stále více považováno spíše za ztrátu času, jako výmluva toho, kdo něco neví. Oceňuje se naopak jeho náhrada algoritmem, návodem k řešení. Vědecké instituce a jejich provoz nejsou nakonec ničím jiným než obrovským návodem, předpisem, jak produkovat stále více objektivních a přesných poznatků. Stejná situace jako ve fabrice, kde nám algoritmus v podobě běžícího pásu produkuje třebas boty, ovšem stejné boty.

Jistěže humanitní a sociální vědy vyžadují organizaci a institucionalizaci, jistěže nutně nesou s sebou provoz, tj. rutinní, navyklou a bezmyšlenkovitou práci, problémem se ale provoz stává, nadřadí-li se myšlení, stane-li se vlastním cílem. Provoz se potřebuje provozovat vždy na něčem, stále si hledá, co by mohlo být provozováno. Nejen to, provoz si poznenáhlu přizpůsobuje vše svému obrazu, své cestě, a to je cesta od moudrosti ke znalostem, od znalostí k informacím.

Vezměme si za příklad literaturu. Věda a vědění o literatuře začínají objemem své produkce literaturu dohánět. Pro intelektuála je důležitější sledovat své deníky, týdeníky a revue zpravující ho o literatuře než literaturu samu. Nečte se Dante, ale o Dantovi, z Danta se stává dokladový materiál, předloha pro provoz, zejména univerzitní provoz. Počet prací o Kafkovi převýšil mnohonásobně objem jeho díla a interpretace interpretací Kafky přesahují    {26}interpretace Kafky. Kafkárna. V literatuře samé se pak můžeme setkat s něčím, co bych označil jako literaturu literatury: literatura a literát jsou si vlastní předlohou, vystačí si sami. Dnes se už stává předlohou literatury i sama poetika literatury, dokladem je Věra Linhartová.

Ti, kteří se na univerzitě provozu vyučí, očekávají samozřejmě, že se jím sami obživí, ale to neznamená nic jiného, než že zase podrobí provozu další lidi, že najdou konzumenty své produkce. Žádá se proto od společnosti, aby takový provoz financovala, a nečiní-li to dostatečně, je prohlašována za špatnou společnost. Což se také na univerzitách běžně tvrdí od studentů po profesory.

Humanitní inteligence se tak pomalu přeměňuje na pouhou nátlakovou skupinu hájící vlastní zájmy. Budiž, ale ona je vydává za zájmy všech. Od kulturní vrstvy národa přechází k samostatné subkultuře, ke skupině s vlastními problémy problémů.

Vraťme se ale k samotnému univerzitnímu provozu…

Dnes už pro učence neplatí „publikuj, nebo zhyň“, ale „buď citován, nebo zhyň“. Každoročně proto vychází soubor obrovitých, hustě tištěných svazků zvaný Quotation Index, ze kterého lze vyčíst, kolikrát byla jakákoli vědecká práce citována v jiných pracích. Být citován pětkrát je už považováno za slušný výkon. Počet prací necitovaných ovšem značně převyšuje počty citovaných a tyto práce nikde nikým necitované bych označil za typický provoz. Všechny mají jistě vědeckou formu, bez té by ani nebyly uveřejněny, ale toť je asi tak vše, jen aplikují, rozvádějí, opakují, využívají.

{27}To má ovšem dobrý smysl, ne nadarmo se odborník definuje jako ten, kdo dovede rozpracovat, nač by sám nepřišel. Řekněme to jinak, jsou to práce, které citují, ale nejsou citovány, a právě tím, že citují, umožňují rozpoznat aplikabilitu prací druhých. Bez nich by originální práce byly jen přehlídkou kuriozit. Problém není jistě provoz sám, ale jeho zbytnění, nároky, jeho návaznost na politiku, celá ta umělá realita, kterou neustále snuje.

Stejně tak lze provozovat i vědecké práce. Dnes je běžné, že pomocníci zjistí profesorovi bibliografické údaje, vypůjčí knihy, ofotokopírují vybrané pasáže, důležité části zatrhnou barevnými tužkami, doprovodí poznámkami, uspořádají a zasadí do pořadačů. Obsah si profesor pročte, a ne že by pak psal, mluví do diktafonu. Sekretářka to opíše, pomocníci upraví, profesor zkoriguje, pomocníci doplní a sekretářka znovu opíše. Práce je hotova.

To všechno lze ovšem ještě vylepšit. Niklas Luhmann, dnes nejznámější německý sociolog, vyprodukuje průměrně ročně patnáct článků a dvě knihy. Jak říká, knihy se píší samy, jen vědět jak na to. Nejdůležitější je kartotéka. „Nové ideje vyplývají,“ sděluje, „z rozličných kombinačních možností jednotlivých kartiček.“ Fascinuje ho, že „jestliže poskytneme teorii možnost vylepšovat svá tvrzení podle jejího vlastního standardu, je pak stejně komplikovaná jako praxe“. Samozřejmě že takové teorie k ničemu nejsou, jak bych přeložil jeho výraz „nicht anwendungsorientiert“.

Zřejmě se tito profesoři od ideální mašiny mnoho neliší, snad jen tím, že jejich teorie nejsou dostatečně komplikované a že snad někdy, někomu, někde na něco jsou. Ale to se, doufám, v budoucnosti napraví.

Z učenců se stále více stávají osamělci. Sókratovy hostiny, Platónova akademie, Epikúrova zahrada, sloupoví stoiků jako by už nikdy nebyly… „Potkají-li se dva filosofové, učiní nejlépe, když si jen popřejí dobrý den,“ jak říkával Jean-Paul Sartre.

Dříve se říkalo: Ničemu neporozumíme, pokud se toho aktivně nezúčastníme. Dnešní „objektivita“, zdá se, naopak tuto účast již předem jaksi vylučuje… Nevyplývá právě z tohoto pojetí objektivity ta nekonečná převaha institucí nad věděním?

„Chci zobrazovat věci, jaké jsou, předpokládaje, že neexistuji,“ tak charakterizoval Baudelaire pozitivistu. Dostane se mu pak věcí, vlastně jen popisu věcí, ale ztratí zato sebe. Neexistence osobnosti jako předpoklad objektivnosti je zaručována institucionalizací. Ta stále vzrůstá, nakonec zbudou už jen instituce a blázince, ostatně ty jsou také instituce. Všichni budeme stejně objektivně neexistující.

Kdo zaujme místo v instituci, je nucen popisovat věci s „eunušskou objektivitou“, jak označil Johann G. Droysen nadhled Rankovy školy. Kdyby tohoto popisu „zneužil“, kdyby jednal mimo rámec instituce, vystavil by se sám jinému „objektivnímu“ popisu, a tím by navíc prokázal svou odbornou nedostatečnost. Jeho „neexistence“ se prokazuje jeho nepopsatelností a ta tvoří vlastně jeho kvalifikaci.

Neexistence se pak přenáší i na popis podrobeného předmětu. „Vědec se podobá konfekčnímu krejčímu“ — to je diagnóza Henriho Bergsona — „chce obléci všechny, a proto jeho šaty nepadnou nikomu.“ Instituce zahrnuje každého pod svůj popis, každému přiděluje oblek, oblek z popisu. Dál pak už nezachází s člověkem,    {28}jen s jeho popisem. Domyšleno do důsledků, přiděluje se každému část „objektivní neexistence“.

Je možné, a v jakém smyslu a jakým způsobem, vrátit se zpět za vědění takto tematizované ve vědách?

Procházeje se po athénském tržišti Sókratés prohodil: „To vše jsou věci, které nepotřebuji.“ Přiznáním „vím, že nic nevím“ odmítl dosavadní vědění. Odřekl se konzumu věcí i vědomostí.

Na tržišti — a v knihovnách — se nám dostane věcí, tolik věcí, že je nikdo nedokáže zkonzumovat, a to znamená, že jsou jistým způsobem nadbytečné. Existuje však vědění nutné, vědění, bez kterého by žádná jednotlivá lidská existence nebyla možná, totiž vědění ještě netematizované. Věci společné všem jsou předlohou Sókratova tázání a rozpomínání se, mezi ně patří spravedlnost a dobro a celek všeho, řád.

Podobně v rétorice jde podle Aristotela o to získat důkazy odkazem na to, „co je obecně uznáváno“, „obecně srozumitelné“. Doporučuje hledat ty pravdy, „jichž lze užíti společně pro všechny“, a konstatuje, že nelze při tom vyjít z přesně vymezeného pojmu. Obor rétoriky „není omezen na zvláštní rod předmětů“, jsou to věci, které „tvoří předmět poznání všech lidí, ale nenáleží žádné určité vymezené vědě“, jimi se „všichni lidé v jisté míře zabývají“. Spojení vědy, institucí a života se děje právě prostřednictvím běžné řeči, netematizovaného jazyka, a je to tento jazyk, který dává vědě konečné objasnění a institucím souhlas.

Netematizované vědění se předává spíše ukázáním, příkladem, příběhem, historií, a právě jeho malé rozdíly, rozlišně akcentované, jsou tím, co tvoří osobnosti, národy, kultury a civilizace.

Celek společného vědění je ve své podstatě netematizovatelný, já pretencím fenomenologie nevěřím. Domnívám se, že se nám odkrývá znovu a jinak, a to vždy teprve v konkrétním dialogu či spolupráci, a to jako stanovení, i třebas nikoli výslovné, základu společné domluvy. Obrátil bych to takto: dialog si sám hledá jemu odpovídající vědění, to neexistuje nezávisle na něm. Každý z předpokladů může totiž jedna ze stran popřít, nepřijmout. Dialog začne pak teprve shodou, a u kterých předpokladů se zastavíme, nemusí být rozhodující, „vždyť to, co lidé konají, jest předmětem porady a úvahy“, praví Aristotelés, a „skoro nic z toho nepatří do kategorie nutnosti“.

{29}V jedné ze svých prací připomínáš citát z Kazimierze Brandyse, „že snad už jen v Polsku a Československu nalezneme naivní víru v jednotu evropské kultury“. Nevyděluje se vlastně západní Evropa z dnešního světa právě tím, že se snaží svět rozdělit na první, druhý a třetí, že tento rastr používá i na literaturu atd.?

Jenže co je Evropa, kdo jsou Evropané? Homérovi byla jen malou částí Řecka, Řekům jejich poloostrov, později prostor mezi Donem a Héráklovými sloupy. Římané znali jen své univerzální impérium a rovněž univerzalistickému křesťanství se svět dělil na pravoslavný Východ, katolický Západ a zbytek světa. Termín Evropa se vynoří zase až po staletích v roce 732, tehdy se Frankové, po vítězství nad mohamedány, označili za Evropany.

Na Ptolemaiově mapě světa rozděluje Don Sarmaty na evropské a asijské, lze ale rozlišit dnešní Rusy Uralem? Zda vůbec Rusko do Evropy patří, je Berďajevovi základní ruskou otázkou, Vernadskému je Rusko Evropou, pakliže vůbec, jen částečně. Čaadajev to konstatuje s lítostí, slavjanofilové s radostí. Ale o evropanství Rusů se pochybuje i na Západě nebo se tvrdí, jak to činí Gonzague de Reynold, že máme Evropy dvě, východní a západní, a jen ta druhá je skutečnou Evropou. Masarykovi je Rusko to, čím Evropa byla. Evropa je jen částí Euroasie, iberský poloostrov je označován za Euroafriku. Hispanie expandovala do Jižní a Střední Ameriky, Anglie do Severní, mluví se o iberské či o atlantické civilizaci. Lze tedy pouze zavést měřítko: více či méně evropský.

Evropa se jeví jinak každému z kontinentů, je ale jiná především každému Evropanovi; každý na ni nahlíží z hlediska své země, národa, kultury. Francouzům je Evropou civilisation française a těžko je jim rozlišit zbytek; podobně Angličanům. Příslušníci malých národů vidí ovšem Evropu jinak, diferencovaněji a globálněji. Evropa je jim potřebou, přesahuje je.

Jako jeden z četných asijských poloostrovů se musela proti Asii odlišit, postavit se jí. Hérodotovi stejně jako o dva tisíce let později Vicovi nebo Montesquiemu se odlišuje Řecko či Evropa od Asie svobodou od despocie, a svoboda, toť zákony, pravidla a úzus. Evropa je dána vůlí k dialogu, vzájemným hledáním společných předpokladů dohody, a to znamená současně braní sebe samého v pochybnost a v sázku, zkoumání vlastních předpokladů. Je odmítnutím despocie rodu, kmene, třídy, gnóze, odmítnutím toho všeho ve prospěch společenství individualit.

{30}Evropa prochází každým z nás, my jsme její hranice. Proto je vymezení Evropy tak nesnadné, proto musí být otázka Evropy a jednoty evropské kultury stále kladena. Evropa je otázka, ne odpověď.

Staré odpovědi ale mohou na nás spočívat jako noční můra, stejně těžce mohou doléhat dějiny. Ne proto, že by byly pochybené od samého začátku, že by byly bludnými kořeny, ale protože začaly hrát jinou úlohu, zvnějšnily se. V Evropě se totiž poprvé v dějinách vytvořila samostatná univerza vědy, filosofie a umění; univerza znamenající formulaci společných předpokladů. Stále více se ale stávají samostatnými celky odpoutanými od člověka, celky podřizujícími se vlastnímu samopohybu, vlastnímu provozu. Odcházejí od člověka, jdou svou vlastní cestou, cestou přílišnosti. Ta vede, jak říká William Blake, k paláci vědy. Člověk se stává nástrojem vlastních nástrojů, jazyka původně svého, proměňuje se v jejich funkci. Je zpředmětňován a obhospodařován vědou, literaturou či politikou.

Jedno takové univerzum se už naprosto osvobodilo od člověka, jistěže v jeho jménu: univerzum „marxismu-leninismu“, univerzum ztotožňující vědění a moc, organizaci a řád, jazyk a skutečnost. Neučinilo nic jiného, než že nastavilo zrcadlo institucionalizované části Evropy, stejně jako jejím gnostickým sklonům. Univerzum reálného socialismu má své vlastní dějiny, vědu a umění; pořádá celý svět podle vlastních kritérií, vše mimo ně mu není ani otázkou, ani odpovědí.

Evropě samé se přihází něco podobného. V ní začaly světové dějiny, stále hustší předivo událostí spojujících svět. V ní začala univerza vědění a umění sjednocující svět svými pořádajícími schématy, provozem, specialisty. Zbytnělými univerzy končí ale dialog, ta znají jen aplikaci a expanzi. Australský Rembaranka odmítá pokračovat v rozhovoru s evropským etnologem, protože „ty chceš mít sám pravdu“, a skutečně stále větší část světa odmítá s námi hovořit, naše univerza jí nic neříkají, nejsou pro ni ani otázkou, ani odpovědí.

Připadá mi, že západní Evropa stojí nad svou vlastní kulturou a nad vlastními dějinami, také nad sebou samou. Vše se jí stalo předmětem, provozem, není nač a proč se tázat. Stává se stále více jen svým vlastním komentářem.

{31}Napadá mě, že by se možná dalo říci: Chybí nám odvaha k novému nevědění… Východ i Západ se uzavřely do systémů, v nichž na každou otázku už předem existuje odpověď… A na co odpověď neexistuje, to za otázku vůbec nepovažují, k tomu jsou hluché. Východ za položení takové otázky zvědavce trestá… Co říkáš takovéhle parabole?

Platónovo „ten, kdo zná správně zařazovat, téměř za boha má být považován“ přerostlo v samo božstvo — pořádek, pořádek jako náhražka za celek. Svět se otřásá, ale stále je ještě jeho vědění zařaditelné do škatulek mezinárodního desetinného třídění. Pořádek, který nás nespojuje s jinými a který naopak pořádá nás, není však skutečným pořádkem, tím méně celkem. Spojovat se lze jen na základě něčeho společného a netematizovaného.

K tvé parabole: Západ jen třídí, Východ navíc rozděluje, nespojují oba.

„Není-li Boha, jaký jsem já potom kapitán,“ říká Dostojevskij ve svých Běsech. Není-li Boha, ideologie, vládnoucí filosofie, není-li převážně uznávaná hierarchie hodnot, jakými jsme pak lidmi? Nebo si myslíš, že jednadvacáté století bude právě stoletím bez těchto „berlí“?

Není-li Boha, nejsem kapitánem; není-li autority, nemohu se bouřit; bez média není zprávy a není-li celku, už ani ty jednotlivosti nemáme. Staré časy a celky zmizely, ale nějaký ten celek mít musíme, neosobní univerza nám jej ochotně suplují. Mluvili jsme o neosobních univerzech vědění a umění, zůstaňme u nich. Z obou se stávají pořádací schémata, která transcendují, jistěže jen vnějšně, a nahrazují úlohu úběžníku, Boha, autority, média, celku.

Takovými pseudocelky jsou totalitní umělé soustavy, například zideologizovaného marxismu či psychoanalýzy jako ideologie, až po ryzí gnosticismus a sektářství. Všechny jsou pečlivě vybudovány jako soustava prázdných termínů, tautologií a důkazů kruhem, všechny jsou všeobjímající, a proto nevyvratitelné, všechny pozorně vylučují jakoukoli možnost falzifikace. Totalita myšlení je v nich spojena s totalitní organizací budovanou podle stupně zasvěcení do tajemství, podílu na autoritě a řádu jazyka, podle stupně výlučnosti. Prázdné soustavy jsou produktem tajemna a zasvěcení, a totalitní organizace tajemno a zasvěcení produkují. Přitahují jako černá díra, schopná proměnit v organizované prázdno cokoli — národ, sociální hnutí, filosofii.

{32}Dalším jakýms takýms celkem jsou skryté banalismy a truismy. Kdeže jsou ty časy zjevných banalit přísloví tety Kateřiny z Jirotkova Saturnina, ty už nejsou naší oporou, lidová přísloví se už z našeho života zcela vytratila, našli jsme si nové pány, skryté a mocnější, našla si nás vláda slova.

Na Západě má formu zbytnělého komentáře, komentáře uzavřeného do sebe, do uměle uspořádaného celku. Jen se něco aplikuje, posuzuje z hlediska, které není dále uvažováno. Bulvární časopisy aplikují banality, „velký tisk“ pod svou nestrannou šedivost, jednotlivé subkultury pod své vize. Aplikace tvárnější a příhodnější než aplikace pseudomarxovských schémat, ale koneckonců, všechny jsou jen aplikace.

Československo je jakousi laboratorní ukázkou bujení a srůstání slov, organizace a aplikace. Právě u nás můžeme sledovat cestu od okouzlení slovem, od zbožnění modernosti, od fascinace hvězdou komunismu, bez níž není modernosti, která je nová, nová, nová, od duše k podvědomí a kolektivním zítřkům, které zpívají; cestu vedoucí přes sektářské jazyky zasvěcenců, disciplínu uzavřených kroužků a strany až po trapnou přeměnu sektáře v sekretáře. Přechod od slova k směrnici, od člověka k reprezentantu.

Přitom ale ani valná část současného českého kritického myšlení nepřekračuje hranice komentáře a aplikace. Jen posuzuje a odsuzuje, byť většinou právem. K aplikovaným schématům patří přesvědčení, že vše potřebuje jen vylepšit, že principy byly špatně aplikovány, že postačí nalézt bludný kořen, že za vše může medvěd Miška. Nebo že adaptujeme jiné pozice pseudoobjektivity: viz systémový přístup či geopolitiku. Vláda slova, verbalizace člověka, to, jak slova prorůstají jedincem, je stálou tematikou Milana Kundery, už od jeho poémy o Fučíkovi. Odezvu na Západě nalézá především proto, že značná část intelektuálů zde je vládě slov zcela podřízena. Jistá tezovitost a vykonstruovanost účinek Kunderových románů podtrhává, vždyť i jejich adresáti jsou takoví.

My doma stále žijeme v jakýchsi podivných nadčasových třicátých letech, stále jsme je nepřekročili, Patočka je výjimka. To je jedna z našich největších potíží. Nevyřešené problémy stále doléhají, to dokládá celá diskuse o právu na dějiny. Stále se aplikují stará schémata, vyřizují se staré účty a nekladou se nové otázky, a přitom právě otázky podmiňují, nač se tážeme. Jimi se mění    {33}celek, jednotlivosti v něm; ty navazují na sebe a popírají se, vždy znovu a jinak, aleatoricky; jen v celku se lze setkat s druhými a se sebou samým.

Chceme-li vědět něco o nějaké době, stačí zkoumat, jaké tato doba o sobě podává zprávy… Co tyto zprávy či komentáře — jak to nazýváš ty — o nás vlastně říkají?

Tu zprávu o nás podal už Albert Camus, o lidech dvacátého věku, „souložili a četli noviny“. To není bonmot, je to zcela přesné, je to zpráva o našich zprávách. První část definice je jasná, je to genus proximum, to se dělá stále; differentia specifica je to čtení novin, to je ta naše zvláštnost. Dříve chodili lidé třebas do kostela, tam se dočkali jiných zpráv než my v novinách, nemluvě o tom, že tak utvrzovali své společenství, společenství obce i transcendence. To, proč my čteme noviny, nejsou samozřejmě zprávy; ty se stále stejně opakují, a my je čteme, právě protože se opakují, protože se v nich shledáváme s pseudocelkem, s pacelkem organizovaným podle rubrik od úvodníku po černou kroniku. V Paříži promítali pokusně rok staré filmové týdeníky. Nikdo to nepoznal. Noviny jsou totálním celkem referujícím o všem, vše zařazujícím, vše komentujícím, univerzem střiženým na naši míru. Naši společnost spojují už jen ty rubriky, snad už nic jiného.

Splývání reference a referovaného lze nazřít v té nejzřejmější a nejidiotštější podobě v reálném socialismu, v něm je adjektivum „reálné“ zatraceně reálné. Zde stejně jako idiotům, bláznům a dětem splývá zpráva a předmět. Neprojde-li krupobití Rudým právem, není reálné, Ustinov zemře dvakrát, jednou klinicky, podruhé reálně o týden později na stránkách Pravdy, Kozák je reálně největší český spisovatel, reálné je jen, co je předmětem zpráv, a jedině akceptováním novinově reálných zpráv se můžeme reálně na reálném životě podílet.

Doložím tato svá tvrzení rozborem prvních zpráv o poslední Nobelově ceně za literaturu. Nechci zde mluvit ani o Seifertovi, ani o jeho ceně; pouze o reakci západního tisku na udělení Nobelovy ceny Jaroslavu Seifertovi, a to právě komentářů první hodiny. Naštěstí pro můj záměr byl Seifert poctěn neočekávaně, vždyť ani nebyl na seznamu oficiálních pretendentů, a zaskočení noční redaktoři museli reagovat bez berliček poskytovaných jim běžně příručkami a odborníky.

{34}Každá novinka musí mít svůj komentář, ihned, byť bych toho mnoho nevěděl, to dobře vědí novináři stejně jako štamgasti. Dotlačen do takové situace reaguje člověk obvykle prvním, co ho napadne, a to jsou obvykle nějaké ty floskule, klišé, obecná poučení uplatnitelná na cokoli, přejaté ideje, jak zní Flaubertův termín. Tedy něco, co se jinak obvykle skrývá hluboko pod záplavou slov, výmluvnosti, učenosti či za vlasy přitažených argumentů.

Komentátoři se shodli na tom, že

— Seifert je dobrý literát,

— udělení Nobelovy ceny Seifertovi je politickou záležitostí,

— bylo na čase, aby byla také jednou poctěna česká literatura.

Jedinou informací těchto komentářů je, že jisté osobě jménem Seifert, bytem v české literatuře a jistým způsobem občansky angažované, byla udělena Nobelova cena; nepatrné to rozhojnění jednoduchého faktu „letos byla opět udělena Nobelova cena za literaturu“. Takovým podřazením pod pseudoobecné vědění dospěl například komentátor bavorské televize k tvrzení, že romanopisec Seifert byl v roce 1968 vyloučen ze strany.

Seifert zařazený do oněch tří floskulí je jimi už dodatečně popsán, utříděn a může pak být i klidně odložen. Samozřejmě nejen Seifert, vše v dnešním světě je bráno jako pouhá aplikace.

Prázdné formule ale ne nadarmo obcházejí světem, jistý smysl mají, stejně jako tužka Kooh-i-noor z Českých Budějovic v nose nějakého toho domorodce, smysl nesouměřitelný se smyslem původním. Dovolím si tvrdit, že hlavní smysl floskulí je jednoduchý a kryje se s posláním komentáře: komentář, komentátor a čtenář se stavějí nad zprávu, pokládají nohu na její šíji, sovětsky řečeno, „pokořili zprávu“. Z neznámých věcí se stávají zprávy pro nás, tj. ve skutečnosti zprávy o nás, totiž že můžeme být spokojeni se sebou i nadále.

Tvou knihu Mezi všemi minulostmi, která vyšla v českém samizdatu, bych shrnul slovy: neberme historii jako odpověď, ale spíše jako věčnou otázku. To je vlastně totéž, co najdeme i u Kundery, který říká: román nemá být odpovědí, ale kultivací otázky… O čem vlastně tento návrat k otázce vypovídá? A není to vlastně to staré nietzscheovské „minulost se stále ještě děje“?

Pravá otázka začíná teprve tehdy, počíná-li nás přesahovat; máme-li pochybnost, zda tou prvou otázkou je, zda vůbec je naší    {35}otázkou; jsme-li připraveni žít i bez odpovědi, a přitom se otázky nevzdávat; riskujeme-li, že odpověď přesáhne naše síly.

Je to disent zemí střední a východní Evropy, který začal proměňovat odpovědi v otázky. Zatím spíše jen svou vlastní existencí, vždyť sama jeho existence je už otázkou. Nepodřizuje se neosobnímu vědění a umění, ani prázdným formulím, ani banalitám komentáře, respektive je jim podroben méně než jiní.

A tím jsme se zase dostali k té nové odvaze k nevědění… Disent je souzen a trestán, protože odmítl vědět to, co má každý občan vědět sám od sebe… Tato odvaha k nevědění je ale pravým momentem osobního lidství již od Sókrata. Myslíš, že bychom tímto shrnutím mohli náš rozhovor uzavřít? Mikuláš Medek kdysi řekl: „Všichni jsou takhle malí proti nám, protože máme zkušenosti z poprav. Každého z nás šli popravit a pak si to rozmysleli…“

Jistěže si rozumíme i nevědomě, ale pak přijde daimonion, tragédie, kataklyzma, ta cesta na popraviště, ono „Otče, otče, proč jsi mne opustil?“ Nezbývá než hledat, nejen rozumění, ale předpoklady rozumění. Solidarita otřesených a vyvrácených ano, ale ani ona, nedokáže-li najít společný základ k oslovení dalších, nestačí.

1987

(b) {36}ČESKÝ DISKURS

Být v emigraci je hermovský úděl. Znamená to být stejně jako Hermés poslem, tlumočníkem, mediátorem. Postavou tak trochu podivnou, každá ze stran mu důvěřuje jen zčásti jako osobě ne zcela zařaditelné, patřící všude a nikam. Emigrant odchází načas, navždy, z vnějších důvodů, z vnitřních, někdy existenciálních, snad jen proto, aby byl cizincem. Vždy, chtěně či nechtěně, se však ocitne v roli mediátora. Nemusí mít už ani vlastní jazyk stejně jako domov, může však za ně nahlédnout.

V emigraci lze srovnávat domov a cizinu snáze než jen z pouhých referencí. První zkušenost cizince je ta jazyková, navíc asi nejhlubší, dotýkající se celé jeho osobnosti. Poodstoupit sám od sebe nelze, je možno se ale vidět zprostředkovaně, pomocí jazyka. Ne vždy a zcela. Rodný jazyk je totiž většinou to jediné, co člověku zůstává a na co váže svou identitu, stejně jako soudržnost. Zcela přirozeně je pak nakloněn k obraně a chvále rodné řeči — láska nemá ráda srovnávání. Žije se na účet jazyka.

Pokusy o sdělování zkušeností, o srovnávání českého jazyka a jeho promluv s jinými může být příspěvkem — malým, avšak nezastupitelným — emigrace národu. Může být významnější než ty věčné diskuse o tom, jací jsme a nejsme, o smyslu českých dějin a o poslání národa. Snad.

Romantismus zavedl idolatrii národní literatury a umělců, ti od té doby žijí v symbióze s filology a lingvisty povolanými klasicismem k moci nad jazykem. Veřejnost se s těmito vzdělanci setkává však nejvýše v podobě publicistů a učitelů. Jejich poručnictví jsme si užili v našich moderních dějinách dost, a zdaleka ne jen ke škodě. Avšak na škodu bylo, že odpovědnost byla přenechána    {37}bezmála jen jim; to, co chybělo, byl dostatečně rozvinutý občanský život. Služebnická literatura, věda, škola a poloobčanství posledních desetiletí se na stavu české řeči podepsaly vskutku výrazně.

Čeština vděčí své literatuře za mnoho, dokonce za příliš mnoho. Doháněla totiž svůj vývoj především s její pomocí a samozřejmě, jak jinak, výpůjčkami. Vyrostla ve velmi tvárný jazyk s velkou slovní zásobou, schopný jemných odstínění. Jako prostředník cizích hodnot se ale sama sobě tak trochu ztratila.

Na rozdíl od krásné literatury byla a je literatura úvah a studií nepočetná, a to včetně překladů. Měli jsme spisovatele, a zvláště básníky skutečně vynikající, plejády literátů obratně se vyjadřujících, ale jen málo původních myslitelů. Jestliže se jen popularizuje či překládá, nekladou se na jazyk takové nároky jako při vyjádření vlastní ideje, třeba zprvu jen nejasně tušené, kdy je zapotřebí využít krajních možností jazykových. Tato nižší náročnost se pak projevuje i na umění překladatelském; jen málo starých překladů odborných děl je dnes ke čtení a jejich nepřesnost je udivující.

Krásná literatura si svou tradici dokázala vytvořit, ne tak česká esejistika, a to není náhodou. Vyžaduje si totiž širší zázemí. Umění se může odvolávat na společné cítění, esej není možný bez sens commun, common sense. Čeština nabízí výraz „zdravý selský rozum“, ale to není zdaleka totéž! Ne náhodou common sense nemáme, zato tím více rozumbradování. S rozšafností se u nás roztrhl pytel. Když common sense nebyl, musel se vypůjčit. Karel Havlíček Borovský vešel do české publicistiky jako meteor, stejně tak se ztratil. Začal tím, že si prostudoval staré ročníky Augsburger Allgemeine. Zatím nikoho z českých vlastenců nenapadlo zjistit, za co všechno „náš přední spisovatel národní“ augšpurskému Menschenverstand vděčí. Že Mikoláš Aleš byl malířem vzoru německého (à la Ludwig Richter), to se snad už dnes říci smí. Rozumbradování je bez cíle a osnovy, common sense je mít musí.

Čeština se osvědčila jako skvělý jazyk popisu, ale nikoli jako jazyk analýzy či konstrukce. To je mimo jiné důsledek jejího aktuálního větného členění, volné stavby, snadného tvoření a obměňování slov. Diskursivní myšlení si vyžaduje jistý řád, předurčení, a toho čeština zatím nemá. Formální řád si našla sice dvakrát, v latině a v němčině, ale pokaždé jej brzy opustila. Není ho ani v jazyce samém, ani ve vyšších jazykových útvarech. (Stálo by za to prozkoumat jazyk dvou velkých českých analytiků —    {38}Richarda Weinera a Jana Patočky — a zejména, jak se u nich projevily vlivy francouzštiny a němčiny.)

Nemá-li jazyk sám kázeň, musí ji mít ten, kdo jím píše, a to není zdaleka běžný případ, pochopitelně. Jaká je to radost psát volně, s odbočkami, připojovat věty a souvětí, s narážkami a vícevýznamově, emocionálně odstínit a významně se odmlčet! Jistěže nic proti takovéto výmluvnosti nemám, ale ta musí až jen následovat řádnou výstavbu myšlenkovou, nikoli ji předcházet či nahrazovat. Jak je to těžké, vím sám.

Pořádek začíná u slovníku. Jak je známo, slovník angličtiny sestává z takzvaných krátkých a dlouhých slov, přičemž ta krátká jsou základní. Francouzština má zase osm set slov Racinových. Co je nad ně, to je jistým způsobem nadbytečné (nemyslím tím samozřejmě odborné a specifické termíny). Už to je znamenitá pomůcka jasného myšlení: dokáži-li se vyjádřit jen s pomocí základního slovníku, mám rozumnou šanci vyjádřit se srozumitelně, a tedy uvažovat s jistou logikou. Angličtina to má snadné, krátká slova pozná každý, a francouzští studenti to zase pochopí biflováním Corneilla, Racina a Molièra. Ne že by čeština taková základní slova neměla, ale jako celek není takto hierarchizována. Má je, ale ne jejich slovník a neučí se jim. Za celou dobu národní existence máme jen jeden výkladový slovník. Velikost slovníku češtiny je předmětem národní pýchy, v počtu slov jsme dohnali a předehnali leckoho. Francouzština jako jazyk analytický má naopak slovník relativně chudý, a navíc i vzdělaný Francouz čte bez pocitu provinilosti s výkladovým slovníkem v ruce. Košatost zde není normou.

Že němčina je víc než přesná, je známo. Přesný slovní pořádek, navíc flexe, to už člověka kázni naučí. Naopak francouzština a angličtina jsou, ve srovnání s němčinou, tak jednoduché, že si v nich člověk nemůže dovolit sebemenší nepřesnost, aniž by se mu celá věta zhroutila. To platí zejména na úrovni jedné věty.

U delších výpovědí je přesnosti docilováno více způsoby. Angličtina spíše koordinuje, francouzština subordinuje. Prvá musí proto volit pečlivě pořádek idejí, logiku jim vlastní, a preferuje tedy sled krátkých vět. „Drž se věci, slova přijdou sama“ (take care of the sense, the words will take care of themselves), napsal autor jedné z nejfantastičtějších a současně nejlogičtějších knih — Lewis Carroll. Francouzština směřuje zase k posloupnosti vět a idejí, uspořádané dodatečnou logikou. Stejně tak němčina, ale jiným    {39}způsobem. Ve francouzštině je to důležité — idea, smysl — vyloženo napřed (což neplatí jistě pro jednověté výpovědi). Jím je pak uspořádán zbytek, což znamená, že jsou vypuštěny věci z hlediska smyslu málo podstatné; zbytek je tedy nutně zobecněn a zabstraktněn. Němčina naopak začíná s popisem, a protože smysl se vyjeví až nakonec, je to popis konkrétní, důkladný, až nadbytečný. Teprve konec utvoří zpětně celek. Proto také německé věty nenavazují na sebe tak lehce jako francouzské. Francouz logiku předřazuje, Němec ji shledává. Jakmile se ovšem přejde k tématu abstraktnímu, ukáží se meze francouzské logiky. Zde je těžko znát abstraktní smysl už dopředu, ten musí být naopak dovozen, specifikován — a to německým způsobem lze daleko nejlépe. Spojitost jednotlivých vět a idejí je v něm dosahována další rovinou zobecnění, totiž systémem. Všechna tato národní specifika nejsou zdaleka absolutní, záleží vždy na jejich výběru, a ten kolísá od autora k autoru. Středověká francouzština byla výrazně jiná, bližší němčině, proto se také hodí k překladům Heideggera; dnešní její manýry vznikají až v sedmnáctém století. Zanedlouho si ukážeme, jak se vlastnosti těchto jednotlivých jazyků objevují ve vyšších celcích výpovědí, zejména v přesvědčovacím diskursu.

Čeština si může dovolit všechny tyhle kousky, a proto k přesnosti nevede a nenutí. Nepředpisuje druh přesnosti, dosud si jej nevybrala. Bohužel o tom něco vím. Potím se, když něco překládám z češtiny, a rudnu, když mi někdo můj text z češtiny přeloží; leckdy si proto i pořídím zpětný překlad. Nemusí to však být jen texty moje.

To vše se v běžné komunikaci snad ani nepozná, až na úrovni vyšších celků výpovědí. Na ty člověka česká škola nepřipraví, student ji opustí, aniž by poznal něco jiného než učebnice a povinnou krásnou domácí literaturu. Můžeme mít výhrady k francouzské explication de texte provozované na lyceích, stejně jako k zadáním předkládaným zde k písemné práci při maturitě. Můžeme se divit, že oxbridgeský student musí napsat nejméně jeden „esej“ za měsíc. Styl a pořádek odborných prací v Německu pokládáme za šablonovitý. My zato nemáme nic. Také proč, umět psát a nakonec i smysluplně číst patřilo za posledních padesát let k nebezpečným znalostem.

Z vyšších celků výpovědí se chci zabývat tím, co je označováno za přesvědčovací (persuativní) diskurs. Vymezení je zřejmé, nepatří    {40}sem krásná literatura na jedné straně a rovněž valná část odborné literatury, zejména exaktních věd, na druhé. Ty sice rovněž argumentují, ale především dokazují podle explicitních pravidel. Typickým žánrem persuativního diskursu je například esej, studie a komentář, kdežto třebas fejeton stojí už tak trochu na pomezí. Zřejmě je metoda přesvědčování úzce svázána s oborem, který Aristotelés přisuzoval rétorice. „Její oblasti jsou však věci takového druhu, o kterých se radíme a o nichž není žádné soustavné vědy; a jejími posluchači jsou lidé, kteří nejsou s to, aby najednou přehlédli mnohost věcí, ani aby usuzovali z delší myšlenkové řady,“ píše Aristotelés a pokračuje: „A radíme se o věcech, jež, jak se zdá, mohou být tak nebo jinak.“ Jsou to tedy především záležitosti týkající se správy obce, života veřejného.

Rétorika dlouho přesvědčování mistrovala, ve středověku až do těch nejmenších nuancí. I když upadla v opovržení a zapomenutí, ztotožňována s elokventním řečnictvím, zachovala se leckde na školách s klasickou výukou a dnes slaví sice skromnou, ale nikoli nevýznamnou renesanci. Zato u nás z rozpracovaného členění (elocutio — dispositio: exordium; narratio; confirmatio [propositio, argumentatio, refutatio]; epilogus) nám škola zachovala už jen to chudé „úvod, stať, závěr“.

Na začátku středověku vznikly na základě latiny románské národní jazyky, podobně na začátku novověku na troskách scholastického diskursu, úzce svázaného s rétorikou, se objevují poznenáhlu persuativní diskursy národní. Řečtina a latina ovlivnily diskurs starověký a středověký, národní jazyky si přizpůsobily k obrazu svému novověké přesvědčování a — uvažování. Metody přesvědčování mohou totiž být současně i metodami uvažování a poznávání, metodami heuristickými.

Národní jazyk, jeho styl, struktura výpovědi a výpovědí v rámci persuativního diskursu, řád v myšlení, to vše tvoří vzájemně spjatý celek. Tři takové celky jsou nejvýraznější: francouzský, anglosaský a německý. Pokusím se je zběžně charakterizovat, tak aby vystoupily jejich rozdíly. Francouzský je argumentativní a abstraktní, příklady nejsou vítány. Nejenže Francouz ví všechno dopředu, on i ví, že bude všechno vědět. Brilance je vyžadována. Evropští venkované dosud přisuzují Francouzům clarté, ale ta se už nenosí, naopak — viz Foucault či Lacan. Anglosaský způsob naopak preferuje příklady, teprve z nich se něco odvozuje. Argumentace    {41}a pojmy jsou relativně jednoduché; to proto, že se drží věci samé a ostatní není bráno v potaz. Prvořadá je snaha, aby ten druhý rozuměl, což se sice zdá samozřejmý požadavek, jinde je ale přitom dost opomíjený. Brilance, elokvence a ukazování sečtělosti nejsou hodné gentlemana. Němec nezapomene zase na nic a o všem pojedná solidně a šedivě ve stejné rovině. Nejvíc ho baví pořádek, ale ne lecjaký. Myslí na vše, tedy i na vztahy, další a další vztahy, takže aby se v tom nakonec vyznal, nezbývá mu než vynalézt systém, a při té příležitosti může někdy narazit na něco neobyčejného. Učenost je povinná, vtip zakázán. Nemyslím, že jeden způsob by byl lepší než druhý, každý z nich upřednostňuje jistý typ talentů a na druhé straně jinou sortu učených hlupáků. Ve všech se najdou skvělé případy, ale také každý může být dotažen až do toho blablabla.

Připomeňme ještě jeden způsob, tentokrát internacionální. Je to diskurs „tvrdých“ ideologií, zejména komunistický „dřevěný“ jazyk. Po čtyřicet let jsme mu byli vystaveni, zejména ve zcela nízké podobě jazyka hromadných sdělovacích prostředků. Jednu stránku to mělo kladnou: víc než zřetelně se nám mohly ozřejmit triky posunování významů s využíváním a zneužíváním konsensu a s pomocí triviálních přesvědčovacích formulí. Že by si „něžná revoluce“ mohla osvojit vlastní „dřevěný“ jazyk, je nasnadě; přesvědčujeme-li jen a nehledáme, brzy se k monologu zase dostaneme. Milan Šimečka mistrující Ludvíka Vaculíka je toho příkladem. Snad nás toho naše zvýšená citlivost ušetří.

Monologický diskurs tohoto plemene je tak právě vhodný pro reklamu, třebas na prací prostředky. Co mne zde zajímá, je persuativní diskurs hledající (heuristický, generativní — Umberto Eco). Vyhledávající a vycházející z mínění a očekávání alespoň trochu společných, racionálně je obhajující či kritizující, vyvozující z nich důsledky. Diskurs dialogický.

My jsme právě v době vzniku novodobých diskursů „tři sta let úpěli“, a tak se stalo, že nic zvláštního, vlastního a vyhraněného nemáme. Ani jsme se nijak výrazně nepřiklonili k žádnému z uvedených způsobů; snad k tomu německému, a to spíše k jeho horším vlastnostem. Něco jistě máme, bez persuativního diskursu moderní společnost být nemůže, ale jaký ten náš vlastně je? Moc o tom nevíme, nikdo se o něj nestará. Jeho analýza by ale věru stála za to. Jak jinak se můžeme smysluplně domluvit    {42}a spolupracovat, když pravidla jsou vágní a nevědomá, a navíc se střídají? Však si také nijak zvlášť nerozumíme, a co horšího, ani nevíme, proč bychom si rozumět měli. Stačí proklamovat a dekretovat.

Zdlouhavost a bezbřehost současného českého diskursu je dána především absencí konsensu, a to konsensu zřetelně vyjádřeného. Nic takového ovšem nelze po těch dlouhých letech očekávat. Nedostatku společného mínění odpovídá množství předběžných a vedlejších vysvětlení uvnitř textu a nedostatku společných očekávání pak neschopnost text ukončit. Nutno dodat, že jde o pozitivní mínění a očekávání, těch negativních máme dost. Nedostatek konsensu se projeví i na argumentaci, ta si nemůže dovolit vynechávat místa triviální a nudná. Naopak zase až příliš mnoho věcí se odbude podáním jakési „nálady“.

Havlíček si vzal za vzor publicistiku německou, F. X. Šalda vyjadřování francouzské a Peroutka anglické. Ti pravidla měli, a zcela vyhraněná. Zbytkoví publicisté, pisatelé navíc, se vyznačovali vždy tím, že se nepodřizovali pravidlům. Prostě jen proto, že k nim nedorostli. Bez pravidel se dá psát snadno; odtud potom podiv cizinců, kolik se u nás píše, a jak přitom průměrně. Ne že by pravidla byla samospasitelná — mohou se snadno stát jen předlohou jisté machy, příkladů je v tomto směru dost —, ale v každém případě už dopředu vyloučí celou řadu neumětelů.

Vezměme si tři příklady toho, jak jsou vytvářena jistá pravidla v současném českém diskursu. Fideliovy rozbory jsou více než nepředpojaté, a musí proto demonstrovat a vysvětlovat bezmála vše. Nesoudí „dřevěný“ jazyk z předurčeného hlediska, nemůže se proto výslovně na nic odvolávat. Nepředpojatá kritika vyžaduje především kritický přístup k vlastnímu jazyku, podřizování se jen racionalitě a konsensu vskutku základnímu. Fidelius se tak dobral pozoruhodných výsledků, ale lze touto metodou pracovat ve všech případech a natrvalo? K jakému publiku se obrací?

Havlovy eseje měly úspěch v Německu, zdaleka ne ve Francii a Anglii, kde byly vydány až pozdě a bez velkého ohlasu. Nepřičítal bych to jen jejich obsahu, který je bezmála šit na kůži sice ne mnoha Němcům, ale zato právě těm, kdo čtou, a dokonce těm, kteří si knihy kupují. Právě ti kolísají sami mezi marginalitou a oportunitou, a proto je „moc bezmocných“ a „nepolitická politika“ oslovily osobně. Jejich vliv na Havla není ostatně vyloučen. Asi zapůsobila i forma, solidní a poklidná, a zároveň oprávněný    {43}pocit, že autor je schopen stejným způsobem libovolně pokračovat. Přesně to naopak vadí Francouzům a Angličanům. Havel měl nelehký úkol. Snažil se formulovat zásady chování a postojů v situacích, které současně popisoval a analyzoval. Dokázal obojí skloubit ve smysluplný celek, a to na základě morálního konsensu a s pomocí analýzy a argumentace vycházejících z jeho uměleckého vidění. Děkujeme, ale je nutno současně sledovat meze takovéhoto přístupu.

Ve Francii naopak zapůsobily eseje Kunderovy. Spíše osvětluje, než hledá, a i když Západ poučuje, vychází přitom z jeho jistot. Významné je to, že se jedná o jistoty převážně nevědomé. Brilanci mu nemůže upřít nikdo. Jistě ne všichni čtenáři s jeho tvrzeními souhlasí, ale bohudík souhlas není to, co by se ve Francii vyžadovalo. Jen u nás se literáti stále kádrují a o významu se hlasuje.

Patrně největší ohlas měl ve světě Kundera. Nejen proto, že svou koncepcí Střední Evropy opatřil džob desítkám učenců. Jaký skutečný vliv měly tyto tři osobní diskursy doma, to se neodvažuji posoudit. Vzhledem k tomu, že Havel je teď prezidentem, nebude možno jeho minulý vliv zjistit už vůbec.

Na neurčitosti českého diskursu se jistě podepisuje i popisný, neanalytický charakter češtiny, dovolující si dopřát dosyta rozvláčnosti. Umožňuje především substituce paradigmatické, nikoli syntagmatické, tj. preferuje asociace a podobnost před logikou. Umožňuje vidět globálně, odkrýt netušené souvislosti, ale zato nic nedokázat. Uvyklí této substituci, bereme ji i jako vzor pro naše uvažování. Ale proč právě tato paradigmatická osa je u nás tak častá?

Richard Weiner v roce 1926 napsal v Přítomnosti, v článku nazvaném Mají nás rádi? (ta otázka je jeden ze stálých problémů českých — a neptáme se samozřejmě, zda nás mají rádi třebas Poláci a Maďaři): „Víme, že tou chvílí, kdy nabudeme podoby, podoby určité, počet oněch možností přirozeně se zmenší, milejší než vyloupnouti se úhledně a čistě je nám onen var, klokot a hutné převalování lávy.“ Nejsme prostě ještě vyzrálí, snažíme se spíše vše obsáhnout a opsat. Otázku, kam dosahují hranice našich možností, tedy čeho jsme schopni, si jako adolescent, byť už postarší, neklademe. Vlastní zkušenost, nejen ta z mládí, mne o tom přesvědčuje.

Nedávno jsme byli k samostatnosti a odpovědnosti dokopáni, můžeme si proto dnes svoje možnosti vybrat a definovat sami.    {44}Konečně. Prvním předpokladem řádného diskursu je jistě občanský život, ale on sám je na něj stejně tak odkázán. Seshora můžeme dostat jen jeho atrapu, občanský život začíná zezdola, dialogem. Veřejné mínění, které není jen trpný součet pocitů a nálad, předpokládá pravidelnou komunikaci, celou její soustavu. Tu dosud nemáme a nezdá se, že by byla příliš postrádána.

Další předpoklady jsou spíše vnější, přitom však neméně důležité. Uvedu některé z nich. České školství bude nutno orientovat k jinému způsobu výuky, především k jasnému vyjadřování. To, co dále potřebujeme, je kritika slov, stylu, žánrů a diskursu. Co by zbylo například z Lidových novin (uvádím je jako nejlepší český list), kdyby byl jejich emocionální a popisný způsob vyjadřování převeden do jazyka argumentativního? Řádná redakční práce, vycházející z našich lepších tradic a nejlepších současných cizích příkladů, je holou nezbytností. Neobejdeme se bez překladů a antologií, zejména esejistických prací, stejně jako bez souboru výkladových slovníků.

Zcela zřejmě vlastnosti jazyka podmiňují vlastnosti diskursu a pochopitelně to platí také naopak. Dnes máme šanci nahlédnout obě roviny a jejich spojitosti více než jindy. Vnější podmínky k analýze jsou dány. Současnost — a tedy synchronie — nám začíná dýchat na záda. Navíc nikdy v historii nebylo tolik cizinců ovládajících češtinu překvapujícím způsobem a nikdy nebylo tolik Čechů srostlých s jinými národy a jazyky. Jiří Gruša je spisovatel jak český, tak německý, stejně tak Jan Novák je spisovatel zároveň americký a český, a nejsou sami. Českých intelektuálů v cizině jsou stovky. Možnosti zkoumat a vytvářet český diskurs se dnes otevřely. Je to jedna z cest, jak vykročit z umělého kruhu historie a vkročit do synchronie, jak nejen dohánět a přizpůsobovat se, ale být účastníkem Evropy a světa právě těchto let.

1990

(b) {45}ČAS

Druhého června 1972 jsem byl zatčen, později jsem ve stejný den uzavíral sňatek. Poznámka mého otce: „Obojí je ztráta svobody, ale srovnávat se to nedá.“ Se zkušenostmi z vězení lze však na život venku nahlédnout jinak.

Autobus označený tabulkou ZÁJEZD zastavuje na červenou vedle refýže tramvaje. Jen centimetry a sklo mne dělí od lidí venku, dívají se na mne zcela bez zájmu. Koho by také vzrušil pohled na autobus s výletníky? Vězni a dozorci uvnitř mají na sobě civilní šaty. Pouta a samopaly není vidět.

Být politickým vězněm ve dvacátém století je úděl veskrze obyčejný, v tom je naše století výjimečné. Zlo se stalo běžnou záležitostí provozovanou úředníky a zřízenci, a co horšího, i dobro. Dobro je bráno jako přídavky, přilepšení, poukazy.

Lidé nemají být a ani nechtějí být rušeni nejen těmi, kdo přestoupí zákon, ale ani nemocnými, mrzáčky, starci a stařenami, blázny a jinak smýšlejícími. Izolace jedněch vede k izolaci všech. Kdo nechce být izolován, musí se izolovat sám — opatrností, lhostejností.

Každé ráno si ten malý rozkrádač rozložil na postel rodinné fotografie, klekl si a plakal. Až do oběda. Slzy jsou nakažlivé, po několika hodinách jsem plakal i já.

Moderní doba spojuje neosobnost provozu a konzumaci života s nebývalou sentimentálností a expresivností. Účast s druhými je nahrazována sebelítostí. Neštěstí je bráno jako nespravedlnost — proč zrovna já? Takhle banálně se projevuje vůdčí idea novověku, totiž sebevyjádření a život mající za smysl dílo. Dřívějších postojů,    {46}jakými byla mužná ctnost či šlechtictví nebo světectví, tedy způsob života a nikoli jeho výsledky, těch je dnes pramálo. Bez nich lze snad vězení přežít, nikoli žít. Nemohou se projevit už jindy než v čase věznění? Je vězení v dnešní době jejich poslední útočiště?

Každý zvuk jen trochu jiný, každé jen trochu neobvyklé dozorcovo gesto, vše je registrováno, popisováno a vykládáno. Na vše se reaguje. Neustále se kombinují všechny maličkosti, dělají se hypotézy — co kdyby a když ne a pak a jak. Je to postoj k okolí, které nám neustále něčím hrozí, je nepřátelské, na něž ale nemůžeme reagovat aktivně a včas, v němž nemůžeme měnit podmínky. Postoj zcela obdobný způsobu přežívání venku — v dobách reálného socialismu. Podobně se chovají všechna přírodní společenství.

Neustále se vypráví, popisy jsou podrobné a velmi přesné, s mnoha specifickými termíny, příběhy se vybrušují a kombinují. Existuje jakási obrovská kolektivní paměť vězňů, nepsaná, ale stále vyprávěná. Kodex vzoru chování bratrstva marginálních, obrovský epos pro zasvěcené.

Naráz jsem se ocitl v jiném čase, v jiných časech, v jiné době. Čas, který byl rozdělen na množství drobných úkolů, povinností a očekávání, čas prožívaný s osobními záměry, s měnícími se perspektivami, ten čas skončil.

Ustal čas s mnoha začátky a mnoha konci. Teď je přesně vymezen krajními body, zatčením a propuštěním. Mezi nimi se vše jen neustále opakuje. Čeká se na budíček, večerku, jídlo, na neděli, na vše. Každý den se vleče, ale týdny ubíhají, obojí ze stejného důvodu, z jejich uniformity. Čas osvobozený od zvláštních událostí, nikoli pravidelně se opakujících, musí být zvládnut. Aspoň měřením. Proto se čas stále počítá; roky, měsíce, dny, hodiny. Ale čas je možno rovněž vzít do svých rukou; to jsou ti „útěkáři“, „sebepoškozovači“, sebevrazi.

Jiný je čas ve vazbě, ve výkonu trestu, jiný je čas ve společné cele, jiný na samotce, při práci. Čas strávený v samotě mne obtékal jako vlahá voda v rybníce. Plyne, nabývá na šíři, rozlévá se jako řeka, lze ho okoušet. Pochopil jsem, že ničeho není na světě víc než času. Je možné se v něm topit, utápět, utopit.

{47}Před rozsudkem jsem byl ve zvláštním postavení. Stejně dobře jsem mohl být osvobozen jako odsouzen na deset let, ten čas neměl rozměr. Těch čtrnáct dnů po soudu, to byla jedna z nejpříjemnějších dob v mém životě — času se dostalo konce a současně byl prázdný, dokonale prázdný.

Čas se vždy znovu zhodnocuje, vrství se. Jeho hloubka se nedá měřit kalendářem. Jestliže někdo seděl rok a jiný deset let, nelze říci, že tomu druhému uběhlo času desetkrát více. Nejdelší čas je první týden, dva, a ta doba je nejtěžší. Pak už „sedí“ někdo jiný.

Jako v každé smečce panuje mezi vězni organizace a řád. Neustále přítomná hierarchie založená na stupni tvrdosti. Jinak ani nelze zvládnout všechny latentní vnitřní konflikty a navenek se měřit s dozorci. Každý je stále viditelný, bez soukromí. Druhy si nelze vybrat; cokoli kdo udělá, je ihned hodnoceno ostatními. Nelze se nikam utéci. Problémy se musí proto řešit okamžitě, proto stálé střety. Ale i ty musí mít řád.

Takto se museli chovat dávní předkové. Stejně jsou organizovány tlupy i dnes. Do vězení se dostávají zejména ti, kteří reagují bezprostředně a důrazně, lidé ochotní riskovat a přijímat důsledky. Lidé, jejichž cíle jsou jednoduché a časově blízké.

Poprvé mi trvalo několik dnů, než jsem se vzpamatoval z výkřiků mlácených lidí. Časem jsem si zvykl, ale dodnes jsem neuvykl této schopnosti návyku.

Zlo je lidská věc, hluboce lidská. Jestliže „všichni lidé jsou bratři“, pak i já se na zlu nějak podílím, jsem mu otevřen. Nemohu se vydělovat. To musí platit právě teď, na této cele a s těmito lidmi. Zde nemohu zamést zlo někam do kouta. Snad právě v takových situacích by bylo možné hledat kritéria humanity, ne v normách a etických výzvách.

Nikde jinde se člověk nesměje tak často a uvolněně jako ve vězení. Váleli jsme se smíchy, nešťastný dozorce tloukl obuškem na dveře a křičel: „Vy se přece nemáte čemu smát!“

1993

(b) {48}MÁ POSTMODERNISMUS KOULE?

Řekové objevili pojmové myšlení, racionální diskurs a radosti s tím spjaté; jako by tím nabyli sedmimílové boty. Ale, a to je jejich pověstné „ničeho příliš“, nezřekli se přitom mystérií, iniciací, orákulí. O čem pojednávalo Platónovo ezoterické učení, nic nevíme, a ani vědět nechtějme. Navíc od pojmových soustav zůstaly zdravě odděleny lidské a občanské ctnosti. Filosofie se jimi sice pilně zabývala, ale na agoře platil spíše názor Kalliklův, totiž že kdykoli filosofové přijdou k nějakému soukromému nebo obecnímu jednání, bývají směšní. Zdá se, že filosofy měli, jako Freud, za paranoiky.

Za racionalitou helénské civilizace je skryta úzkost — diagnóza Friedricha Nietzscheho. Dalo by se říci, že Řekové se naučili s úzkostí žít, naučili se ji snášet, nikoli ji slepě neuznávat, potlačovat, či zase s ní chodit na tržiště. Stačilo ji jen vyčlenit a tolerovat jako kostlivce ve skříni. Řešení podivuhodně skloubené s respektováním především občanských ctností, také jim byla zcela rozumně zachována soběstačnost. Zřejmě si zvolili jakousi kontrolovanou schizofrenii.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přijetí podmínek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.