STEVE BERRY

KOLUMBOVA ZÁHADA

2012

Simonu Lipskarovi, literárnímu agentovi.

Děkuji.

Již 500 let se historikové zaobírají otázkou:

Kdo byl Kryštof Kolumbus?

Odpovědí je prostě jen další otázka:

Kým si přejete, aby byl?

Anonymní pozorovatel

PODĚKOVÁNÍ

Už pojedenácté děkuji Gině Centrellové, Libby McQuireové, Kim Hoveyové, Cindy Murrayové, Quinne Rogersové, Debbie Aroffové, Carole Lowensteinové, Mattu Schwartzovi a všem v oddělení propagace a odbytu. Je k nevíře, že od naší spolupráce na Jantarové komnatě uběhlo už devět let.

Marku Tavanimu děkuji za další skvěle odvedenou práci.

Zvláštní poděkování zasluhují: Johanna Hartová, která nám ukázala Jamajku; můj starý přítel Mikey Blount v Praze; náš zdatný jamajský řidič Rupert Wallace; Frank Lumsden, plukovník maronů v Charles Townu, který nás vedl na pozoruhodnou výpravu do Modrých hor; Richard Keene za to, že podnikl neocenitelný průzkum terénu ve Vídni; Chuck Watson, díky němuž jsme pronikli do tajů pomerančovníkových hájů na Floridě; Morris Shamah za pomoc se vším, co se týká sefardských Židů (za jakékoli případné zbylé omyly nesu vinu já); Meryl Mossová a její skvělý propagační tým za veškerou každodenní práci; Jessica Johnsová a Esther Garverová, jež se starají, abych nezabředl do potíží (což není snadný úkol).

A samozřejmě také moje žena Elizabeth, která „nikdy neopouští palubu“.

Hlavní záporná postava této knihy nese jméno Zachariáš Simon. Vzešlo od mého agenta Simona Lipskara – je kombinací jeho křestního a prostředního jména. Simon se mi jednou zmínil, že by hrozně rád někdy v nějaké knize sehrál roli hlavního padoucha. S postavou ho však nespojuje nic než jméno. Simon Lipskar je bystrý, inteligentní, upřímný a je obecně respektován jako jeden z nejlepších ve svém oboru. Spolupodílí se na vedení jedné z největších a nejlepších literárních agentur na světě, Writers House. Ke zrodu této knihy stojící mimo sérii s Cottonem Malonem došlo zčásti na jeho radu.

Je mi ctí mít Simona po boku.

Simone, tahle kniha je pro tebe.

JAMAJKA

rok 1504

PROLOG

Kryštof Kolumbus si uvědomoval, že okamžik rozhodnutí se nezadržitelně blíží. Jeho výprava se už tři dny plahočila na jih bujným tropickým pralesem a vytrvale nabírala nadmořskou výšku. Ze všech ostrovů, které objevil od oné chvíle, kdy v říjnu 1492 poprvé zahlédl pevninu, byl tento nejkrásnější. Skalnaté pobřeží lemoval úzký pruh plání. Páteř ostrova tvořilo oparem zahalené horské pásmo, které se od západu povlovně zvedalo ke svému nejvyššímu úseku na východě, členitému řetězci štítů, jež teď Kolumba obklopovaly. Půdní podklad z porézních vápenců pokrývala úrodná červenavá prsť. Pod hustými korunami stromů bujelo nepřeberně rostlin vyživovaných neutuchajícím vlhkým větrem. Zdejší domorodci nazývali svůj domov Xaymaca, což prý znamená „ostrov pramenů“ – trefný název, jelikož vody bylo všude habaděj. A protože kastilština nahrazuje písmeno X písmenem J, Kolumbus začal ostrovu říkat Jamajka.

„Admirále!“

Kolumbus se zastavil a ohlédl se po Luisi de Torresovi, jednom ze svých mužů.

„Už to není daleko,“ ukázal de Torres kupředu. „Dolů z hřebene na tu holinu, je to hned za ní.“

Doprovázel Kolumba při všech třech předchozích plavbách, včetně té z roku 1492, kdy poprvé stanuli na břehu. Dobře si spolu rozuměli a důvěřovali si.

O šesti domorodcích, kteří transportovali náklad, by nic takového neřekl. Byli to pohané. Ukázal na dva, kteří nesli jednu menší truhlu, a gestem jim naznačil, ať s ní zacházejí opatrně. Žasl, že dřevo zůstává i po dvou letech neporušené. Nerozhlodal ho červotoč, jak se to loni stalo trupu jeho lodi. Uvízl kvůli tomu na tomto ostrově celý rok.

Teď však jeho zajetí skončilo.

„Dobrá volba,“ pochválil de Torrese španělsky.

Žádný z domorodců tím jazykem nemluvil. Tři Španěly z doprovodu si Kolumbus s de Torresem pečlivě vybrali. Domorodce uplatili – výměnou za pomoc s transportem tří truhlic do hor jim přislíbili další sokolnické zvonky. Cinkání těch tretek zdejší indiány fascinovalo.

Vyrazili za úsvitu z lesní mýtiny u severního pobřeží. Nedaleko se po hladce omletých skalních římsách valila dolů třpytivá studená řeka, přeskakovala od jednoho stříbřitého jezírka k dalšímu, než se z toho posledního konečně vrhla do moře. Jak šli, bzukot hmyzu a ptačí štěbetání nabíraly na síle a přecházely v nespoutané crescendo. Stoupání divoce zarostlým svahem jim dalo pořádně zabrat, všichni stěží popadali dech, šaty měli skrznaskrz propocené a obličeje samou špínu. Teď už sestupovali na druhé straně dolů, do svěžího údolí.

Poprvé po dlouhé době si Kolumbus připadal zase svěží jako zamlada.

Tuhle zemi miloval.

Když roku 1492 poprvé vyplul přes oceán, navzdory radám takzvaných učenců se osobně ujal velení. Osmdesát sedm mužů se odvážilo do neznáma, poháněno silou jeho snu. Celá desetiletí dělal všechno možné i nemožné, aby si opatřil finanční prostředky, nejdřív to zkoušel u Portugalců, potom u Španělů. Po dlouhém vyjednávání mu španělská Koruna podpisem úmluvy ze Santa Fé zaručila povýšení do šlechtického stavu, desetiprocentní podíl na veškerých výnosech a privilegia na mořích, která objeví. Na papíře se dohoda jevila skvěle, jenže Ferdinand a Isabela ji nedodrželi. Pojem Nový svět díky němu za uplynulých dvanáct let zdomácněl a celou tu dobu vyplouvala na západ jedna španělská loď za druhou a všechny bez povolení, které by jim měl jakožto admirál oceánu udělit.

Parchanti. Lháři.

Všichni do posledního.

„Tamhle,“ vykřikl de Torres.

Kolumbus přerušil sestup a zahleděl se skrze stromy obsypané tisícovkami rudých květů, jimž domorodci říkají plamínky lesa. Spatřil průzračnou tůň, hladkou jako sklo. Hukot však naznačoval, že jezírko napájí nějaký prudší tok.

Jamajku poprvé navštívil v květnu 1494, při své druhé výpravě, a zjistil, že na jejím severním pobřeží žijí stejní domorodci jako na sousedních ostrovech, jenže zdaleka ne tak přátelští. Útočností měli blíže ke Karibům žijícím východně odtud na Portoriku. Karibové byli divocí kanibalové, na které neplatilo nic než hrubá síla. Při prvním setkání s Jamajčany proto Kolumbus, poučen minulostí, vyslal na břeh napřed lučištníky a psy bloodhoundy. Pár domorodců zabili a jiné vyděsili, takže zbytek se mu ze strachu snažil zavděčit.

U jezírka dal příkaz zastavit.

Přistoupil k němu de Torres a zašeptal: „Jsme tu. Tohle je to místo.“

Kolumbus si uvědomoval, že tentokrát je v Novém světě naposledy. Bylo mu jedenapadesát let a podařilo se mu nastřádat obdivuhodné množství nepřátel. Přesvědčil se o tom už loni a tuhle čtvrtou plavbu pronásledovala smůla od samého počátku. Poprvé zkoumal oblast, která vypadala na kontinent, protože čára pobřeží se oběma směry táhla do nedohledna. Když průzkum dokončil, měl v plánu přeplavit se na Kubu nebo Hispaniolu. Jeho lodi rozežrané červotočem však dopluly horko těžko na Jamajku a jemu nezbylo než je dát obě vytáhnout na břeh a čekat na záchranu.

Žádná nepřicházela.

Guvernér Hispanioly, jeho zapřisáhlý nepřítel, se rozhodl ponechat ho i s jeho sto třinácti muži napospas smrti.

Naštěstí to tak nedopadlo.

Hrstka odvážlivců doveslovala v kánoi na Hispaniolu a vrátila se pro Kolumba s lodí.

Ano, na nedostatek nepřátel si opravdu nemohl stěžovat.

Podařilo se jim připravit ho o veškeré výsady kdysi zaručené v Santa Fé. Získal sice zpátky šlechtický patent a titul admirála, ale ty samy o sobě nic neznamenaly. Kolonisté v Santo Domingu se proti němu dokonce vzbouřili a donutili ho podepsat ponižující smluvní vypořádání. Před čtyřmi strašlivými lety ho poslali v okovech domů do Španělska, kde mu hrozil soudní proces a vězení. Král a královna ho však nečekaně omilostnili, poskytli mu peníze a udělili svolení k čtvrté plavbě.

Rád by věděl, co je k tomu vedlo.

V Isabelinu upřímnost věřil, byla od přírody dobrodružka. Ne tak král. Ferdinand vůči němu náklonností neoplýval a otevřeně prohlašoval, že zámořské cesty na západ jsou bláznovství.

Samozřejmě jen do té doby, než Kolumbus uspěl.

Teď Ferdinand pásl po zlatě a stříbře.

Parchanti. Lháři.

Všichni do posledního.

Pokynul domorodcům, aby položili truhlice na zem. Jeho tři muži jim pomohli, protože to byla pořádná tíha.

„Jsme u cíle,“ zavolal španělsky.

Jeho muži věděli, co dál.

Zableskly se meče a vzápětí se domorodci váleli v krvi na zemi. Dva ještě sténali, ale bodnutí do hrudi je umlčelo. Výčitky Kolumba netrápily, ti divoši si nezasluhovali dýchat stejný vzduch jako Evropané. Byli malého vzrůstu, s měděnou pletí a chodili nazí, jak je Pánbůh stvořil, nedokázali zaznamenávat svou řeč písmem a nechovali hlubokou náboženskou víru. Žili v pobřežních vesničkách, a pokud si všiml, uměli nanejvýš vypěstovat sem tam nějakou plodinu. Vedl je náčelník, v jejich řeči zvaný kazik, s nímž se Kolumbus během svého ročního nuceného pobytu spřátelil. Právě on mu včera propůjčil šest mužů, když Kolumbus naposledy spustil kotvu u severního pobřeží.

Prostý výlet do hor, řekl náčelníkovi. Na pár dní.

Znal z jazyka Arawaků dost, aby ho s tou žádostí dokázal oslovit. Kazik dal najevo, že chápe a souhlasí, a určil šestici, která se poté ujala truhlic. Kolumbus se uklonil na znamení díků a oplátkou náčelníkovi věnoval několik sokolnických zvonků. Díkybohu si jich přivezl hromadu. V Evropě se přivazovaly k pařátům cvičených dravých ptáků. Byly to bezcenné tretky. Tady ovšem představovaly tvrdé platidlo.

Kazik platbu přijal a oplatil mu úklonu.

Kolumbus se s ním dvakrát setkal už dřív. Vyvinulo se mezi nimi přátelství. Porozumění. A on ho teď plně využil.

Když roku 1494 navštívil ostrov poprvé – tehdy se tu zastavil jenom na den, aby ucpal spáry v lodním trupu a doplnil zásoby vody –, všimli si jeho muži v průzračných potocích drobounkých zlatinek. Vyzvídal u kazika a dozvěděl se o místě, kde se prý nacházejí větší zlatá zrnka, někdy až o velikosti fazolí.

Teď na onom místě stál.

Na rozdíl od proradné španělské monarchie ho však zlato nezajímalo.

Sledoval vyšší cíl.

Utkvěl pohledem na svém dávném příteli de Torresovi a ten věděl, co má přijít na řadu teď. Stočil hrot meče k jednomu ze tří Španělů v družině, malému podsaditému chlapíkovi se zapšklým výrazem.

„Kleknout,“ přikázal a odebral mu zbraň.

Zbylí dva členové posádky podpořili jeho příkaz napřaženými meči.

Zajatec poklekl.

Kolumbus mu stanul tváří v tvář. „Měls mě za hlupáka?“

„Admirále…“

Kolumbus ho zvednutou rukou umlčel. „Před čtyřmi lety mě poslali do Španělska v řetězech a připravili mě o všechno, co mi právem náleželo. A pak mi to zničehonic vrátili.“ Odmlčel se. „Pouhých pár slov, a král s královnou mi udělili milost za veškeré moje údajné přečiny. Mají mě za takového tupce?“ Opět udělal odmlku. „Ano, mají. A to je nejtěžší urážka ze všech. Roky jsem se doprošoval o peníze na zámořské plavby. Roky mě odmítali. A pak stačil jediný dopis Koruně, abych získal prostředky na tuhle čtvrtou výpravu. Jediná žádost, a zahrnuli mě vším. Hned mi bylo jasné, že něco nehraje.“

Hroty mečů se ani nepohnuly. Zajatec neměl kam utéci.

„Jsi špeh,“ prohlásil Kolumbus. „Pověřili tě, abys jim podával zprávy o každém mém kroku.“

Znechuceně hleděl na toho proradníka. Spatřoval v něm vtělení všech zrad a křivd, které musel od španělských lhářů po léta snášet.

„Zeptej se na to, co tvoje patrony tolik zajímá,“ přikázal mu.

Muž mlčel.

„Zeptej se, povídám.“ Kolumbus zvýšil hlas. „Poroučím ti to.“

„Jak se mi opovažuješ poroučet?“ obořil se na něj špeh. „Nejsi mužem Krista.“

Kolumbus přijal tu drzost se sebeovládáním, jemuž ho naučil krušný život. Na svých druzích postřehl, že tak velkodušní nejsou.

Ukázal na ně. „Oni taky ne.“

Zajatec si odplivl.

„Měl jsi za úkol podávat zprávy o všem, co se během plavby přihodí? Šlo jim hlavně o tyhle truhly? Anebo chtějí prostě jen zlato?“

„Zachoval ses nečestně.“

Kolumbus se rozesmál. „Já že se zachoval nečestně?“

„Svatá matka církev se postará, abys byl zatracen a navěky se škvařil v ohni pekelném.“

A v tu chvíli Kolumbovi svitlo. Tuhle veš mu do kožichu nasadila inkvizice.

Nejhorší nepřítel ze všech.

Rozhořel se v něm pud sebezáchovy. V de Torresových očích postřehl obavy. Tenhle problém si uvědomoval, už když přede dvěma lety vyplouvali ze Španělska. Ale nemá kolem sebe takových zvědavých očí a uší víc? Inkvizice upalovala lidi po tisících. Nenáviděl ji samotnou i všechno, co představovala, celým srdcem.

Akce, kterou právě dokončoval, vznikla výlučně na obranu proti tomu zlu a jeho záměrům.

De Torres mu už oznámil, že nemíní riskovat, že by španělským inkvizitorům padl do rukou, a do Evropy se nevrátí. Chystal se usadit na Kubě, podstatně větším ostrově na severu. Zbylí dva muži s meči, mladší a dychtivější, se také rozhodli zůstat. Sám by měl udělat totéž, jenže jeho místo nebylo tady, ačkoli by si to přál.

Shlédl z výšky na zajatce.

„Angličané a Holanďané mě nazývají Kolumbus. Francouzi Columb. Portugalci Colom. Španělé mě znají jako Colóna. Nic z toho není mé rodné jméno. Naneštěstí pro tebe to pravé nikdy nezjistíš a svým patronům ve Španělsku zprávu nepodáš.“

Pokynul de Torresovi a ten probodl špehovi hruď.

Zajatec neměl čas zareagovat.

Čepel se s nechutným mlaskavým zvukem vysmýkla z rány, klečící tělo se převážilo a zhroutilo se tváří dolů.

Půdu poskvrnila rozpíjející se kaluž krve.

Kolumbus na mrtvolu plivl a ostatní také.

Doufal, že je to poslední člověk, kterého kdy vidí umírat. Byl zabíjením unaven. Jelikož se brzy vrátí na loď a navždy ostrov opustí, nemusel se obávat kazikovy pomsty za těch šest mrtvých. Zaplatí za ně jiní, ale s tím si hlavu nedělal. Beztak jsou to samí nepřátelé a přál jim jen to nejhorší.

Rozhlédl se a konečně si pořádně prohlédl, kde stojí. Vstřebával každičký detail, který mu byl popsán.

„Vidíš, admirále,“ ozval se de Torres. „Jako by nás sem přivedl sám Bůh.“

Jeho starý přítel měl pravdu.

Opravdu to tak vypadalo.

Buď silný jako leopard, lehký jako orel, rychlý jako jelen a statečný jako lev, když plníš vůli Otce svého na nebesích.

Moudrá slova.

„Pojďte,“ vybídl ostatní. „Pomodleme se, aby tajemství dnešního dne zůstalo co nejdéle skryto.“

SOUČASNOST

1. kapitola

Tom Sagan sevřel v dlani pistoli. Přemýšlel o téhle chvíli už rok, zvažoval všechna pro a proti a nakonec se rozhodl, že klady převažují.

Prostě už nechtěl žít.

Kdysi býval investigativním reportérem Los Angeles Times, vydělával slušnou šestimístnou sumu a jeho reportáže se v rychlém sledu objevovaly na čestném místě na prvních stránkách, s obřími titulky. Pracoval po celém světě – v Sarajevu, Pekingu, Johannesburgu, Bělehradě i Moskvě. Časem se však specializoval na Blízký východ, region, který důvěrně znal a kde si vybudoval reputaci. Ve svém tajném archivu míval stovky ochotných zdrojů, lidí, kteří věděli, že je bude za každou cenu chránit. Přesvědčivě to dokázal, když si odseděl jedenáct dní ve washingtonské cele za to, že odmítl prozradit zdroj článku o zkorumpovaném senátorovi z Pensylvánie.

Senátor mašíroval za mříže.

Tom získal třetí nominaci na Pulitzerovu cenu.

Uděluje se v jedenadvaceti kategoriích. Jednou z nich je „významný počin v oblasti investigativní žurnalistiky, který je dílem jednotlivce či týmu a byl publikován v podobě samostatného článku či seriálu“. Vítěz obdrží písemné osvědčení, 10 000 dolarů a právo připojit ke svému jménu tři neocenitelná slůvka – držitel Pulitzerovy ceny.

On ji získal.

Jenže mu ji zase odebrali.

A tak to bylo s celým jeho životem.

Vždycky o všechno přišel.

O kariéru, pověst, hodnověrnost, dokonce i sebeúctu. Zklamal jakožto syn, otec, manžel, reportér i přítel. Před několika týdny si tu zhoubnou spirálu načrtl do bloku a objevil, že to všechno začalo, když mu bylo jedenadvacet, odpromoval na Floridské univerzitě mezi třetinou nejlepších v ročníku a v ruce držel čerstvý diplom z žurnalistiky.

Pak ho otec vydědil.

Abiram Sagan zaujal neoblomný postoj.

„Všichni činíme důležitá rozhodnutí. Dobrá. Špatná. Průměrná. Jsi dospělý, Tome, a zvolil sis po svém. Teď je s rozhodováním řada na mně.“

A rozhodl se.

Do téhož bloku si Tom vyznačil svoje životní vrcholy a pády. Některé z dávné minulosti, kdy byl na střední škole redaktorem studentských novin a zpravodajem kampusu. Většinu z pozdějších časů. Povýšení z eléva na stálého reportéra, na hlavního zahraničního korespondenta. Ceny. Čestná uznání. Respekt kolegů. Jakže jeden z nich popsal jeho styl? Jasnozřivé reportáže se širokým záběrem, pořízené za cenu značného osobního rizika.

Poté rozvod.

Odcizení jediného dítěte. Špatná investiční rozhodnutí. Ještě horší životní.

Nakonec vyhazov.

Před osmi lety.

Od té doby se potácel od ničeho k ničemu.

Většina jeho přátel se kamsi vytratila. Ale nebyla to jen jejich vina, mohl si za to i sám. Jak se propadal do čím dál hlubší deprese, uzavíral se do sebe. Vlastně bylo s podivem, že nepropadl pití nebo drogám, ale ani jedno ho nikdy nelákalo.

Místo toho se opájel sebelítostí.

Rozhlédl se po interiéru kolem.

Rozhodl se zemřít tady, v domě svých rodičů. Jistým morbidním způsobem se to hodilo. Tlustá vrstva prachu a pižmový odér připomínaly, že dům leží už tři roky ladem. Tom jenom platil inkaso a zanedbatelnou daň a nechával pravidelně sekat trávník, aby si sousedé nestěžovali. Nedávno si všiml, že moruše u předního vchodu potřebuje prořezat a laťkový plot nově natřít.

Nenáviděl to tu. Číhalo tu příliš mnoho přízraků z minulosti.

Procházel místnostmi a vzpomínal na šťastnější časy. V kuchyni jako by dodnes viděl sklenice s matčiným džemem, které kdysi stávaly vyrovnané do řady na okenním parapetu. Vzpomínka na matku v něm probudila nezvykle hřejivý pocit, ale hned zase vyprchala.

Měl by napsat vzkaz na rozloučenou, někoho nebo něco ze své smrti obvinit. Ale koho? A co? Kdyby napsal pravdu, nikdo mu neuvěří. Stejně jako před osmi lety bohužel mohl přičíst vinu leda sám sobě.

Bude na jeho skonu vůbec někomu záležet?

Dceři rozhodně ne. Už dva roky s ní nemluvil.

Jeho literární agentce? Snad. Psaním knih za jiné jí vydělal balík. Šokovalo ho, když zjistil, kolik takzvaných autorů bestsellerů nedokáže napsat ani slovo. Cože to jeden kritik prohlásil v době jeho pádu? Z novináře Sagana se zřejmě může vyklubat slibný romanopisec.

Pitomec.

Ale v podstatě se podle jeho rady zařídil.

Napadlo ho: Jak člověk vysvětlí, že si vzal život? Sebevražda je čistě iracionální akt. Už z podstaty se vzpírá jakémukoli vysvětlení. Snad ho někdo aspoň pohřbí. V bance měl hromadu peněz, na úctyhodný pohřeb víc než dost.

Jaké to bude, být mrtev?

Uvědomuje si člověk sám sebe? Slyší? Vidí? Cítí? Třeba je to prostě jen věčná tma. Žádné myšlenky. Žádný pocit.

Vůbec nic.

Vracel se zpátky do přední části domu.

Venku byl překrásný březnový den, zářivé slunné poledne. Na Floridě je počasí hotové požehnání, stejně jako v Kalifornii, kde žil do svého vyhazovu. Přestěhoval se právě sem, protože by mu chybělo teplé pohlazení slunečních paprsků za vlídných letních dnů.

Zastavil se v obloukovém průchodu a zadíval se do salónu. Tak tomuhle pokoji odjakživa říkávala matka. Tady se rodiče scházeli o šabatu. Tady Abiram předčítal z Tóry. Slavil se tu Jom kipur a ostatní svátky. Pamatoval se na cínovou menoru, svícen, který hoříval na protějším konci stolu. Jeho rodiče byli ortodoxní Židé. Po svém bar micva tu poprvé předčítal z Tóry také on, stál přitom u děleného okna orámovaného damaškovými závěsy, které matka šila celé měsíce. Měla nadání na ruční práce, byla krásná a milá, každý ji měl rád. Stýskalo se mu po ní. Zemřela šest let před Abiramem a ten už byl po smrti tři roky.

Je načase zabalit krám.

Zadíval se na zbraň, pistoli, kterou si koupil před pár měsíci na střelecké výstavě v Orlandu, a posadil se na pohovku. Z čalounění se zvedl oblak prachu a znovu se snesl dolů. Tom si vzpomněl na Abiramovo poučování o motýlcích a včeličkách – seděl tenkrát zrovna tady. Kolik mu tehdy bylo, dvanáct?

Uplynulo osmatřicet let.

Ale připadalo mu to jako včera.

Stejně jako obvykle bylo Abiramovo vysvětlení přímočaré a úderné.

„Chápeš?“ zeptal se ho Abiram. „Je to důležité.“

„Nemám holky rád.“

„Ale budeš mít. Tak nezapomeň, co jsem ti říkal.“

Ženy. Další selhání. V mládí měl lásek pramálo, oženil se s Michele, první dívkou, která o něj projevila vážný zájem. Ale manželství se rozpadlo, když dostal výpověď, a od té doby se v jeho životě ženy nevyskytovaly. Michele si na něm vybrala svou daň.

„Možná se s ní brzy shledám,“ zamumlal si pro sebe.

Jeho bývalá manželka zahynula přede dvěma lety při autonehodě.

Tehdy naposled mluvil s dcerou a vyjádřila se jednoznačně. Vypadni. Nechtěla by tě tu.

A on z pohřbu odešel.

Zase pohlédl na pistoli, ukazováček na spoušti. Připravil se, zatajil dech a zvedl si pistoli k hlavě. Byl levák, jako skoro všichni Saganové. Jeho strýc, bývalý profesionální hráč baseballu, ho jako kluka hecoval, ať se naučí házet falše, že vydělá v lize majlant. Šikovných leváků je jako šafránu.

Jenže Tom zklamal i ve sportu.

Přiložil si hlaveň ke spánku. Na kůži ho zastudil kov.

Zavřel oči, přitiskl prst ke spoušti a představoval si, jak asi bude začínat jeho nekrolog. V úterý 5. března si bývalý investigativní novinář Tom Sagan vzal život v domě svých rodičů v Mount Doře na Floridě.

Ještě maličko přitlačit a…

Ťuk ťuk ťuk.

Otevřel oči.

Venku u předního okna stál nějaký muž s obličejem přilepeným k okenní tabulce, takže Tom rozeznával jeho rysy – byl o něco starší než on, hladce oholený, uhlazeného zevnějšku – a také jeho pravou ruku.

Držel v ní fotografii a tiskl ji ke sklu.

Tom zaostřil pohled na obrázek ležící mladé ženy s toporně nataženýma rukama a nohama.

Jako by byla svázaná.

Její tvář znal.

Jeho dcera.

Alle.

2. kapitola

Alle Becketová ležela na posteli s rukama a nohama připoutanýma k čelům. Ústa měla omotaná páskou, takže musela o to úporněji dýchat nosem. Z temné místnůstky na ni padala tíseň.

Uklidni se, poručila si.

V duchu se soustředila na otce.

Thomas Peter Sagan.

Měli odlišná příjmení kvůli jejímu manželství, o které se pokusila před třemi lety, těsně po smrti svého dědečka Abirama. Byl to hned od začátku mizerný nápad. Naplno se to provalilo, když její čerstvý manžel dospěl k názoru, že ho prstýnek opravňuje po libosti nakládat s jejími kreditkami. Manželství vydrželo devadesát dní. Rozvod trval dalších třicet. Splácení dluhů dva roky.

Ale vypořádala se s tím.

Matka jí vštípila, že dlužit jiným není správné. Alle ráda věřila, že po matce zdědila pevný charakter. Bůh ví, že po otci ho nemá. Na toho měla samé příšerné vzpomínky. Ve svých pětadvaceti se nepamatovala, že by jí aspoň jednou jedinkrát řekl, že ji má rád.

„Proč sis ho vůbec brala?“

„Byli jsme mladí, Alle, a zamilovaní. Užili jsme si spoustu hezkých společných roků, než přišly ty špatné. Poskytoval mi bezpečné zázemí.“

Hodnotu bezpečného zázemí pochopila až z vlastního manželství. Ten krátký svazek by se dal popsat spíš jako totální výbuch. Zůstalo jí po něm jedině příjmení, protože jakékoli bylo lepší než Saganová. Už jen ze zvuku toho jména se jí obracel žaludek. Když už si má připomínat selhání, tak radši exmanželovo, protože ten ji aspoň tu a tam – obzvlášť během těch šesti dnů na ostrovech Turks a Caicos – obdaroval nehynoucími vzpomínkami.

Zkusmo napjala pouta na rukou. Ve svalech ji zabolelo. Uvolnila se a vrátila se k pohodlnější poloze. Otevřeným oknem proudil dovnitř vlahý vzduch, ale na čele jí vyvstávaly krůpěje potu a pod zády cítila, že má košili propocenou skrznaskrz. Ležela na holé matraci, na níž ulpěly různé nepříjemné pachy. Napadlo ji, kdo tu asi ležel před ní.

Pocit bezmoci ji dráždil.

A tak se donutila přenést se v duchu zpátky k matce, láskyplné bytosti, která ji bezmezně milovala a postarala se, aby Alle získala vzdělání potřebné ke vstupu na Brownovu univerzitu a odpromovala. Alle se odjakživa vášnivě zajímala o dějiny, zejména o postkolumbovskou Ameriku mezi lety 1492 a 1800, kdy Evropa vnutila Starý svět Novému.

Její matka vynikala i osobnostně, zotavila se z porozvodových šrámů a našla si nového manžela. Byl to chirurg-ortopéd, laskavý člověk, který je měl obě rád – ve všem všudy pravý opak jejího otce.

Druhé manželství se matce vydařilo.

Jenže přede dvěma lety bezohledný šofér se zabaveným řidičákem nezastavil na červené a připravil ji o život.

Alle se po ní hrozně stýskalo.

Pohřeb si živě pamatovala dodnes, díky tomu, že se tam nečekaně objevil otec.

„Vypadni. Nechtěla by tě tu,“ obořila se na něj hlasitě, aby ji smuteční hosté nepřeslechli.

„Přišel jsem se s ní rozloučit.“

„Tos udělal už dávno, když jsi nás obě pustil k vodě.“

„Nemáš potuchy, co jsem udělal.“

„Měls jenom jednu šanci vychovávat svoje dítě. Být manžel. Táta. Promrhal jsi ji. Běž pryč.“

Vybavila si jeho tvář. Nečitelný výraz, který neprozrazoval téměř nic z citů pod povrchem. Během puberty se v jednom kuse mořila přemítáním, co si asi otec zrovna myslí.

Teď už ne. Co na tom záleží? Znovu škubla za pouta.

I když vlastně na tom záleží víc než dost.

3. kapitola

Béne Rowe naslouchal štěkotu svých honicích psů, prvotřídních kubánských bloodhoundů. Na Jamajku je dopravili z Kuby před třemi sty lety a byli to potomci těch, které si přivezl přes Atlantik Kolumbus. V jednom proslulém příběhu se vyprávělo, jak ta obří zvířata během Ferdinandova a Isabelina úspěšného tažení za znovudobytí Grenady z rukou Maurů hodovala na arabských dětech ponechaných u dveří mešit. Prý se to stalo necelý měsíc předtím, než ten parchant Kolumbus poprvé vyplul do Ameriky.

A všechno změnil.

„Psi už se blíží ke kořisti,“ řekl Béne svým dvěma společníkům, důvěryhodným pomocníkům. „Chybí jim poslední kousek. Poslouchejte ten štěkot. Zrychluje se.“ V úsměvu blýskl bělostnými zuby, za které utratil hromadu peněz. „Dem se líbí, když mají cíl na dohled.“

Mísil do řeči zdejší běžný dialekt patois – hatmatilku složenou z angličtiny, afrických jazyků a arawačtiny –, protože věděl, že jeho mužům je vlastní. Sám dával přednost kultivované angličtině; zvykl si na ni ve škole a vštěpovala mu ji i matka. Vlastně to bylo s podivem, protože jinak oba lpěli na tradicích.

S ručnicemi přes rameno šplhali do jamajských kopců, které Španělé pojmenovali Sierras de Bastidas, Opevněné hory. Béneho předkové, uprchlí otroci, je využívali jako pevnost proti svým bývalým pánům. Říkali si Katawud, Yenkunkun, Chankofi. Španělé je prý nazývali cimarron – nezkrotní či divocí – anebo marran podle lovců divokých prasat. Francouzi pro ně údajně používali výraz marron, uprchlý otrok. Ať tak či onak, angličtina ta pojmenování zkomolila a nazvala je marony.

A to se uchytilo.

Ti přičinliví lidé si vybudovali celá městečka a nazvali je po zakladatelích – Trelawny, Accompong, Scott’s Hall, Moore a Charles. Ženili se s ženami z domorodého kmene Taíno, razili stezky panenskou divočinou a bojovali s piráty, kteří na Jamajku pravidelně podnikali nájezdy.

Hory se jim staly domovem, lesy spojenci.

„Slyším Velkou Nanny,“ oznámil Béne společníkům. „To vysoké ňafání, to je ona. Vede smečku. Jako vždycky.“

Pojmenoval fenu po Grandy Nanny, maronské náčelnici z 18. století, velké duchovní i vojenské vůdkyni svého lidu. Její tvář dodnes hledí z jamajské pětisetdolarové bankovky, třebaže jde o čistě fiktivní podobu. Žádný přesný popis ani portrét se nedochoval – přežily pouze legendy.

Béne si představil scénu, která se právě odehrává o půl kilometru dál: Čtyři drsnosrstí psi rezavé a tříslové barvy, kteří se mohutnou stavbou těla vyrovnají mastifům, mrštností chrtům a odvahou buldokům, uhánějí bok po boku za Velkou Nanny. Nikdy nedovolila žádnému samci, aby ji předběhl, a stejně jako její jmenovkyně si u nich vydobyla nezpochybnitelnou autoritu. Jediný, který se jí kdy vzepřel, skončil se zlomeným vazem – přerazila mu ho svými mohutnými čelistmi.

Béne se zastavil na kraji vysokého hřebene a obhlížel vzdálená horská úbočí hustě zarostlá stromovím. Rozeznával mahagon, teak, pandán a tlusté stonky bambusu. Zahlédl fíkovník, tvrdý a nezdolný, a vzpomněl si, co ho učívala matka. Fíkovník je pán. Svým soupeřům říká: Moje vůle k nadvládě se poměří s tvojí výdrží.

Obdivoval jeho sílu.

Na jednom svahu zahlédl partu dělníků ohánějících se krumpáči a motykami. Nástroje se jim blýskaly ve slunci. Přenesl se v duchu o tři sta let zpátky a představil si sám sebe jako jednoho z domorodců, které Kolumbus mylně nazval indiány a které si Španělé zotročili, aby pro ně dřeli. Anebo o sto let později jako Afričana, kterého prodali na doživotí nějakému anglickému plantážníkovi.

Právě tohle byli maroni – míšenci původních Taínů a importovaných Afričanů.

A on k nim patřil.

„Yu wi jít za nimi?“ zeptal se jeho hlavní pomocník.

Béne o něm věděl, že se sice bojí psů, ale nenávidí drogové dony. Jamajka byla té odporné zločinecké verbeže plná. Ten, kterému se momentálně o půl kilometru dál hnala v patách zuřivá psí smečka, skálopevně věřil, že na něj úřady nemají páku. Jeho ozbrojení pohůnci proměnili Kingston ve válečnou zónu a v jejich přestřelkách zahynula spousta nevinných. Poslední kapkou bylo, když se v křížové palbě ocitla veřejná nemocnice a škola; pacienti se museli schovávat pod postelemi a studenti skládali zkoušky za zvuku kulek svištících za okny. A tak Béne vylákal dona na schůzku – ignorovat předvolání Béneho Rowea nepřipadalo v úvahu – a odvedl ho do hor.

„A wa yu a say?“ zeptal se ho drze don v nářečí patois.

„Mluv anglicky.“

„Stydíš se za to, co jsi, Béne?“

„Stydím se za tebe.“

„Co máš v plánu? Uspořádat na mě hon?“

„A no mi.“ Já ne.

Béne úmyslně přepnul zpátky do patois, aby dal tomu chlapovi najevo, že na svůj původ nezapomíná. Ukázal na rozdrážděné psy v klecích na korbě náklaďáku. „Udělají to za mě oni.“

„A co pak uděláš ty? Zabiješ mě?“

Béne zavrtěl hlavou. „To taky udělají oni.“

Usmál se při vzpomínce, jak ten parchant vytřeštil oči. Hřálo ho uspokojení, že člověk, který skoro bez důvodu klidně zabíjí druhé, na vlastní kůži pozná strach.

„Nejsi jeden z nás,“ vyjel na něj don. „Zapomněls, kdo jsi, Béne.“

Béne přikročil blíž a zastavil se u něj tak těsně, že se skoro dotýkal jeho hedvábné rozhalenky, kalhot ušitých na míru a drahých mokasínů. Ten hlupák chtěl zřejmě oblečením dělat dojem, ale byla to marná snaha. Byl vychrtlý jak výhonek cukrové třtiny, jedno oko skleněné, ústa plná zkažených zubů.

„Jsi obyčejná nula,“ řekl mu Béne.

„Jsem dost důležitý na to, abys mě chtěl vidět bradou vzhůru.“

Béne se zachechtal. „To jo. A kdybych si myslel, že si zasloužíš úctu, zastřelil bych tě. Jenže ty jsi zvíře, a tak dopřeju potěšení z lovu psům.“

„Zaplatila ti za to vláda, Béne? Sami to udělat nemohou, tak si najali tebe?“

„Jednám sám za sebe.“

Policie se dvakrát pokusila toho grázla zavřít, ale v Kingstonu pokaždé propukly nepokoje. Je tristní, že se ze zločinců stali hrdinové, jenže donové měli za ušima. Jelikož jamajská vláda nebyla s to zajistit svým občanům slušné zabezpečení, ujali se toho oni, rozdávali jídlo, stavěli komunitní centra, poskytovali zdravotní péči a všemožně se ucházeli o přízeň obyčejných lidí.

Zabralo to.

Lidé byli ochotni ke vzpouře, aby zabránili uvěznění dobrodějů.

„Máš třicet minut, než otevřu kotce.“

Muž chvilku otálel, ale pak mu došlo, že jde do tuhého, a vzal nohy na ramena.

Úplně jako otrok prchající svému pánovi.

Béne se zhluboka nadechl čistého horského vzduchu. Na hrotech vzdálených štítů se usadily prstence azurového, mléčně hustého oparu. Tři štíty dosahovaly výše 2000 metrů, ten nejvyšší téměř 2500 metrů. Horské pásmo se táhlo od východu na západ a oddělovalo Kingston od severního pobřeží. Mlžná korona hor působila tak velkolepě, že je Angličané pojmenovali Blue Mountains, Modré hory.

Béneho pomocníci stáli vedle něj s puškami přes rameno.

„Teď ten druhý problém,“ řekl s pohledem upřeným do dáli. „Jedou sem?“

„Jsou na cestě. Počkají u náklaďáků, dokud neskončíme.“

Béne vlastnil veškerou půdu kolem, na kilometry ve všech směrech. Většina maronů obdělávala flíčky cizích pozemků velké jako dlaň a platila za tu výsadu roční nájem. Jemu teď patřily desetitisíce akrů a nechával je tam pracovat zadarmo.

Psi v dálce nepřestávali štěkat.

Podíval se na hodinky.

„Velká Nanny se blíží k cíli. Málokdy dopřeje kořisti víc než hodinu.“

Jeho zuřiví dlouhonozí honicí psi, nadaní obdivuhodnou vytrvalostí a silou, byli výborně vycvičeni. Uměli si poradit i se stromy, jak dnešní uprchlík brzy zjistí, pokud se uchýlí k bláhové naději, že vysoko ve větvích najde bezpečí.

Kubánské bloodhoundy kdysi dávno vyšlechtili k jedinému účelu.

K lovení černých uprchlíků.

Jeho psi byli pokrokovější – lovili jak černochy, tak bělochy. Ale stejně jako jejich předkové zabíjeli výhradně tehdy, když kořist vzdorovala. Jinak jen vyhrožovali, štěkali a zadržovali ji na místě, než dorazil pán.

„Půjdeme jejich směrem,“ přikázal Béne.

Vedl své muže zpátky do lesa. Po žádné pěšině tu nebylo ani památky, všude samá rozbujelá, zdravím kypící vegetace. Jeden z jeho pobočníků vytáhl mačetu a prosekával cestu. Kdykoli se Béne zmínil o tom nástroji, vždycky bezděky přepnul do patois a spolkl koncovou samohlásku. Zvláštní, jak se sklouznutí do nářečí občas neubrání.

Korunami stromů se proháněl vítr.

Bylo by tak snadné ukrýt se ve všem tom kapradí a spleti orchidejí. Nikdo by vás jakživ nenašel. A proto si sem Britové po čase dovezli honicí psy, aby jim s lovem zběhlých otroků pomohli.

Pach nezná hranice.

Béne a jeho muži si razili cestu směrem ke psům, v čele ten s mačetou. Kus vpředu se k zemi prodraly tenké svazky slunečních paprsků.

„Béne,“ křikl na něj druhý pomocník.

Hustý koberec listí měkce pružil pod nohama a tlumil kroky, takže bylo slyšet ptačí cvrlikání. Tu a tam se Bénemu zaryl do podrážky zapadaný kámen, ale díky vysokým pevným botám mu to nevadilo. Rozhrnul nízké větve a objevil svoje muže na malé světlině. Na protější straně se vznesl do vzduchu ibis a zapleskal křídly. Světlina pod baldachýnem vysokých větví hýřila barvami orchidejí.

Béne zahlédl mezi kapradím vykukovat otesané kameny.

Psí štěkot přešel ve vytí.

Hlásili úspěch.

Obklíčili kořist.

Popošel ještě kousek, shýbl se a prohlédl si kamenné desky zblízka. Některé byly poměrně velké a pevně zasazené v zemi, z jiných zbyla jen polámaná torza. Obrostly mechem a lišejníkem, ale vespod stále matně prosvítaly dávné nápisy.

Písmo poznával.

Hebrejština.

„Je jich tu víc,“ poznamenali jeho muži a rozestoupili se.

Béne se napřímil. Pochopil, co našli.

Náhrobní kameny.

Hřbitov, o jehož existenci neměli potuchy.

Zasmál se. „Dneska nám štěstí přeje, kamarádi. Máme kliku. Zakopli jsme o poklad.“

Pomyslel na Zachariáše Simona a věděl, že bude mít radost.

4. kapitola

Zachariáš Simon vešel do domu. Tom Sagan vyčkával, pořád s pistolí v ruce. Zachariáš si vzpomněl, že podle informací, které si o něm nechal posbírat, je levák.

„Kdo jste?“ zeptal se Sagan.

Zachariáš se představil a podal mu ruku, ale Sagan mu jí nepotřásl. Místo toho se na něj obořil další otázkou: „Co tu děláte?“

„Už vás nějakou dobu sleduji.“ Zachariáš ukázal na zbraň. „A asi je dobře, že jsem přišel.“

„Ta fotka – je na ní moje dcera.“

Zachariáš snímek zvedl, aby na něj oba viděli. „Vězním ji.“ Čekal na reakci. Když se žádná nedostavila, zeptal se: „Vám je to jedno?“

„Jistěže ne. A mám zbraň.“

Sagan svíral pistoli a Zachariáš si ho prohlížel a v duchu ho odhadoval. Vysoký, s neoholenou chlapeckou tváří, kterou zdrsňovaly tmavé oči, bystré a všímavé. Krátké černé vlasy, které mu Zachariáš záviděl, protože jemu už dávno začaly šedivět. Na hrudi a pažích skoro žádné svaly, o čemž se Zachariášovy informace také zmiňovaly – shrnuly to stručným „neběhá ani nechodí do posilovny“. Přesto Tom Sagan vypadal pozoruhodně dobře na člověka, kterému je padesát a v jednom kuse vysedává doma.

„Pane Sagane, musíte pochopit jednu věc: Je životně důležité, abyste uvěřil tomu, co vám řeknu.“ Zachariáš udělal odmlku. „Je mi srdečně jedno, jestli se zabijete. Je to váš život, tak si s ním naložte podle svého. Ale než to uděláte, něco od vás potřebuji.“

Sagan namířil pistolí přímo na něj. „Jdeme na policii.“

Zachariáš pokrčil rameny. „Jak si přejete. Ale musím vás upozornit, že tím ničeho nedosáhnete a vaše dcera na to krutě doplatí.“ Zase pozvedl snímek Alle Becketové, aby si ho Sagan dobře prohlédl. „Věřte mi, že pokud neuděláte, co po vás chci, Alle bude trpět.“

Sagan mlčel.

„Pochybujete o mých slovech. Vidím vám to na očích. Pochybujete stejně, jako jste nejspíš kdysi pochyboval o zdrojích, které za vámi přicházely s náměty na skvělé reportáže. Pokaždé jste musel přemítat: Je to pravda? Přehání? Nebo si to všechno vymyslel? Vzhledem k tomu, jak jste nakonec dopadl, není divu, že mi nedůvěřujete. Přikráčí k vám úplně cizí člověk – navíc v nejnevhodnější chvíli – a vyrukuje s nehorázným tvrzením.“

Shodil z ramene černou cestovní kabelu. Sagan na něj dál mířil zbraní. Zachariáš rozepnul spony a vytáhl z kabely iPad.

„Něco vám pustím. Jestli se i pak budete chtít obrátit na policii, nebudu vám bránit.“

Odložil kabelu na zem a zapnul iPad.

Alle oslepila prudká zář. Jasné světlo vycházející z jediného zdroje. Zaměřilo se na ni, jak tam tak ležela svázaná na posteli. Mžourala přimhouřenýma očima, čekala, až se její zornice nenadálému jasu přizpůsobí, a konečně se rozhlédla po prosvětlené místnosti.

Spatřila kameru. Stála na stativu napravo od silného reflektoru a upírala oko objektivu přímo na ni. Drobné červené světýlko signalizovalo, že se natáčí. Řekli jí, že záběry bude sledovat její otec. Zazmítala se v poutech, nadzvedla krk a natočila se ke kameře čelem.

Nesnášela omezení pohybu. Ztrátu svobody. Naprostou závislost na někom jiném. Kdyby ji začal svědit nos, nemohla by si ho poškrábat. Kdyby se jí vyhrnulo oblečení, nemohla by si ho upravit. Kdyby se jí někdo rozhodl provést nějakou špatnost, nemohla by mu v tom zabránit.

Zpoza záře reflektoru vykročili k posteli dva muži.

Jeden byl vysoký, s tenkým nosem a zrovna tak tenkými rty. Kolem pasu už se mu začínal usazovat tuk. Vypadal na Itala nebo Španěla, mastné tmavé vlasy se mu kroutily. Už věděla, že se jmenuje Rócha. Druhý byl ten nejčernější černoch, jakého kdy viděla. Měl rozpláclý nos, zažloutlé zuby a oči jako kapky surové ropy. Nikdy nemluvil a znala ho jen pod přezdívkou, kterou ho oslovoval Rócha.

Půlnoc.

Oba došli k posteli, každý z jedné strany, takže se Alle i kamera ocitly mezi nimi.

Rócha se k ní sklonil, až se ocitl jen pár centimetrů od jejího obličeje, a zlehka ji pohladil po tváři. Prsty mu voněly po citrónech. Odmítavě zavrtěla hlavou, ale jen se usmál a hladil ji dál. Půlnoc si přisedl na postel a pravou dlaní jí přes košili stiskl ňadro.

Při tom násilném aktu se jí oči rozhořely vzteky a strachem.

Rócha jí přimáčkl hlavu k matraci.

V ruce se mu objevil nůž a zablýskl se v záři reflektoru.

Kamera dál zaznamenávala každý jejich počin a červená kontrolka signalizovala, že její otec tomu přihlíží. Dva roky spolu nepromluvili. Otec pro ni neexistoval. Nahradil ho otčím, kterému říkala tati a on se o ní vyjadřoval jako o dceři.

Byla to jen iluze?

Možná.

Ale fungovala.

Rócha se přesunul k nohám postele a chytil ji za levou botu. Pak jí vklouzl čepelí pod nohavici a rozřízl jí kalhoty.

Půlnoc se uchechtl.

Nadzvedla hlavu a podívala se, co se děje.

Řez končil až u pasu.

Zpod něj svítila nahá kůže.

Rócha zajel pod látku dlaní a razil si cestu k jejímu rozkroku. Zazmítala se a zaškubala pouty, zuřivě vrtěla hlavou. Rócha hodil nůž svému společníkovi, ten jí přitiskl čepel ke krku a naznačil jí, ať toho cukání nechá.

Podvolila se.

Ale předtím ještě upřela zdivočelý pohled do kamery a z očí jí křičel jednoznačný vzkaz.

Aspoň projednou v tom svým ubožáckým životě pomoz svojí dceři.

5. kapitola

Tom zíral na iPad a Allein zpanikařený výraz se mu zabodával až do duše.

Stočil hlaveň k Zachariáši Simonovi.

„Takhle znásilnění své dcery leda uspíšíte,“ prohlásil Simon. „Ublíží jí a bude to vaše vina.“

Tom sledoval na obrazovce, jak černoch rozřezává Alle druhou nohavici po celé délce.

„Jste smolař,“ řekl Simon. „Býval jste uznávaný novinář, špičkový zahraniční reportér. A pak jste se totálně zostudil. Vycucal jste si z prstu reportáž, komplet od nuly. Neexistující zdroje, místo dokumentace výmysly. Nedokázal jste podložit jediné slovo a odhalili vás jako podvodníka.“

Sevřelo se mu hrdlo. „Brouzdat po internetu umí kdekdo.“

Simon se ušklíbl. „Za koho mě máte? Myslíte, že jsem tak povrchní? Ujišťuji vás, pane Sagane, že jsem na vaše prověřování vynaložil spoustu energie. Stal se z vás dodavatel beletrie, stínový spisovatel. Píšete knížky, které jiní vydávají pod svým jménem. Pár jich prorazilo mezi bestsellery. Jaké to je, když si vaše úspěchy přivlastní někdo cizí?“

Muži na obrazovce schválně provokovali Alle. Tom viděl, jak se jim pohybují rty, ale z vypnutého reproduktoru nevycházel žádný zvuk.

Nepřestával na Simona mířit a ten zamával iPadem.

„Klidně mě zastřelte. Ale co se pak stane s ní?“

„Co po mně chcete?“

„Za prvé chci, abyste mi věřil, když vám tvrdím, že vaší dceři bezevšeho ublížím. Věříte mi?“

Tom levačkou s pistolí ani nepohnul, ale očima zabloudil k displeji. Oba muži zkoumali místa, která jim hravě zpřístupnila rozříznutá látka Alleiných kalhot.

Musí to zarazit.

„Za druhé,“ pokračoval Simon, „od vás požaduji splnění jistého úkolu. Pak vaši dceru propustím a vy si klidně dotáhněte do konce, od čeho jsem vás vyrušil.“

„Jakého úkolu?“ zeptal se Tom.

„Potřebuji nechat exhumovat vašeho otce.“

Reflektor zhasl a červená kontrolka na kameře jakbysmet. Alle natažená na zádech na posteli se dočkala osvobození od záplavy jasu.

Rozsvítila se jiná lampa, sice slabší, ale k osvětlení místnosti stačila.

Rócha seděl vedle ní.

Čelo měla zbrocené potem.

Její první kontakt s otcem po dvou letech byl u konce.

Rócha na ni shlížel a v ruce už zase držel nůž. Půlnoc stál vedle kamery. Z rozříznutých nohavic jí trčely nahé nohy, ale ti dva už ji aspoň neosahávali.

„Dáme si pokračování?“ zeptal se Rócha a z řeči mu zazněl slabý portugalský přízvuk.

Probodla ho pohledem a snažila se nerozklepat strachy.

„Takže asi ne,“ uculil se.

Přeřezal jí pouta na rukou a pak na nohou. Posadila se a strhla si z úst pásku. Připomínala si, že s těmihle chlapy musí opatrně. „Bylo to všechno nutné?“

„Líbilo se vám to?“ zeptal se Rócha. Očividně byl na sebe pyšný.

Kladla jim na srdce, ať se chovají přesvědčivě, dokonce sama navrhla použít nůž. Ale o rozřezávání kalhot a osahávání se rozhodně nezmiňovala.

Jenže co mohla čekat?

Tihle chlapi jsou nevychovaná sebranka, skočí po každé příležitosti. A ona jim poskytla jedinečnou.

Vstala a setřásla si pouta ze zápěstí a kotníků. Chtěla odsud pryč. „O důraz jste se tedy postarali. Tím to končí.“

Půlnoc mlčel a tvářil se, jako by se ho to netýkalo. Ale to on vždycky. Byl to zamlklý týpek, který zřejmě jen poslouchal pokyny.

To Rócha tady velel.

Přinejmenším když byl Zachariáš pryč.

Ráda by věděla, co se děje na Floridě, v dědečkově domě v Mount Doře. Před hodinou jí volal Zachariáš, že tam její otec jede z Orlanda. Po mezistátní dálnici číslo čtyři to trvá stěží půlhodinu, projížděla tou trasou nesčíslněkrát.

Pak přišel další telefonát.

Její otec prý má pistoli a zřejmě se chce zabít. Na okamžik se jí ho zželelo. Navzdory všemu, co se mezi nimi přihodilo, to byl pořád její otec. Jenže právě soucit k němu jí tolikrát zlomil srdce.

Bude lepší, když mezi nimi zůstane zeď.

Promnula si obolavělá zápěstí.

Připadala si jako uzlíček nervů.

Všimla si, jak jí oba muži zálibně okukují nohy čouhající z rozřezaných kalhot.

„Co takhle zůstat?“ nadhodil Rócha. „Můžeme to představení dotáhnout do konce. Už bez kamery.“

„Ani náhodou,“ odsekla. „Na jeden den už mám hereckých výkonů plné zuby.“

6. kapitola

Tom nevěřil vlastním uším. „Proč byste ho chtěl exhumovat?“

Videopřenos na iPadu skončil, obrazovka potemněla.

„Moji společníci čekají, až se jim ozvu. Jestli nezavolám během pár minut, zažije vaše dcera skutečné utrpení. To video vám mělo objasnit situaci.“ Simon natáhl ruku pro pistoli. „Dovolíte laskavě?“

Tom zvažoval, jak by to asi dopadlo, kdyby tuhle záležitost přenechal policii.

Nejspíš stejně jako před osmi lety, když potřeboval, aby odvedli svoji práci.

Nehnuli by ani prstem.

Podal Simonovi zbraň.

Vida, co s člověkem dělá poraženectví. V dobách, kdy cestoval po světě a sháněl se po námětech na další velkou reportáž, by se takhle zatlačit do kouta nenechal. Sebevědomí a nebojácnost, to byla jeho poznávací znamení.

Ale taky příčiny jeho pádu.

Byl jen krůček od sebevraždy, touhle dobou už měl ležet na zemi s prostřelenou hlavou. Místo toho tu stojí a civí na toho chlapa, padesátníka jako ze škatulky, s černými vlasy barvy pepř a sůl. Vzbuzoval dojem Východoevropana – měl vysoké lícní kosti, ruměnou pleť, plnovous a hluboko posazené oči. Podobnou vizáž vídal Tom v té části světa často. Život reportéra ho kromě jiného naučil rychle odhadovat druhé. Podle vzhledu. Chování. Návyků.

Tenhle chlapík se hodně usmíval.

Ne aby dal najevo pobavení, spíš aby dodal důrazu svým slovům.

Toma potěšilo, že aspoň něco z jeho dávných profesních dovedností probublává zpátky na povrch.

Už dlouho jich nevyužil.

„Váš otec zemřel před třemi roky,“ konstatoval Simon. „Až do smrti žil tady, přímo v tomhle domě. Věděl jste, že to byl důležitý člověk?“

„Byl učitel hudby.“

„A to snad není důležité?“

„Dobře víte, jak to myslím.“

„Váš otec strávil většinu dospělého života výukou. Zato váš dědeček z matčiny strany byl mimořádně zajímavá osobnost. Jako archeolog se počátkem dvacátého století podílel na významných vykopávkách v Palestině. Četl jsem o něm.“

Tom taky. Marc Eden Cross, kterému říkal Saki, vedl hodně archeologických výzkumů. Tom si z dětství pamatoval, jak mu o nich vyprávěl. Nebývala to bůhvíjak napínavá líčení. Archeologie není zdaleka tak dobrodružná, jak ji podávají George Lucas a Steven Spielberg. Vlastně se dost podobá žurnalistice, kde se taky valná většina práce odehrává u psacího stolu.

Simon přecházel sem a tam po pokoji a prohlížel si zaprášený nábytek. „Proč tenhle dům opatrujete v původní podobě?“

„Kdo tvrdí, že já?“

Simon se k němu obrátil čelem. „Ale no tak, pane Sagane. Co kdybychom k sobě byli upřímní? Váš otec na vás tuhle nemovitost převedl. Je to jediné, co jste po něm zdědil. Všechno ostatní připadlo vaší dceři. Ne že by toho bylo nějak moc. Sto tisíc dolarů, auto, pár akcií, životní pojistka.“

„Vidím, že jste byl u pozůstalostního soudu.“

Simon se zase usmál. „Právo vyžaduje uschovávat jisté dokumenty. Vykonavatelkou poslední vůle a hlavní dědičkou se stala vaše dcera.“

Jako by Tom potřeboval, aby mu tu urážku někdo připomínal. Otec ho z poslední vůle výslovně vyloučil, veškerá právní odpovědnost přeskočila generaci. Zúčastnil se pohřbu, ale držel se stranou, nedělal nic z toho, co se očekává od židovského syna. S Alle na sebe vůbec nepromluvili.

„Váš otec na vás převedl vlastnické právo k tomuto domu pět týdnů před svou smrtí,“ pokračoval Simon. „Dlouho jste se spolu vůbec nestýkali. Proč myslíte, že to udělal?“

„Třeba si prostě jen přál, aby mi ten dům patřil.“

„O tom pochybuji.“

Toma by zajímalo, kolik toho ten cizí člověk doopravdy ví.

„Váš otec byl hluboce zbožný Žid. Lpěl na svém náboženství a tradicích.“

„Jak to víte?“

„Mluvil jsem s lidmi, kteří ho znali. Žil podle Tóry, chodil do synagogy, podporoval Izrael, ačkoli osobně Svatou zemi nikdy nenavštívil. Vy ty končiny naopak znáte jako svoje boty.“

To byla pravda. Tom tam strávil poslední tři roky své novinářské kariéry. Uveřejnil odtamtud stovky reportáží. Jedna z posledních odhalila znásilnění, jehož se dopustil bývalý izraelský prezident, dostala se na první stránky novin po celém světě a dotyčný nakonec skončil za mřížemi. Tom si vzpomínal, jak se po jeho pozdějším obřím průšvihu experti dohadovali, kolik si toho v té reportáži navymýšlel.

Experti. Lidé, kteří se živí hledáním chyb. Ať se děje cokoli, vždycky na to mají názor a vždycky kritický. V jeho pádu se přímo vyžívali, strhali ho jako novináře, který se rozhodl, že pro něj skutečnost není dost dobrá.

Je lepší vymyslet si vlastní.

Kéž by to bylo tak prosté…

„Proč se o moji rodinu tolik zajímáte?“

Simon zahrozil ukazováčkem. Tom si povšiml, že má pečlivě upravené nehty. „Zase po novinářsku šťouráte? Doufáte, že na něco kápnete? Dneska ne. Stačí vám vědět jen to, že vaší dceři hrozí vážné nebezpečí.“

„Co když je mi to jedno?“ Říkal si, že neuškodí trochu dělat ramena.

„Ale není. Oba to dobře víme. Jinak byste zmáčkl spoušť, dokud jste ještě držel pistoli. V tom je s dětmi potíž – i když nás zklamou nebo my zklameme je, pořád jsou to naše děti. Musí nám na nich záležet. S vámi a vaším otcem to bylo zrovna tak. Dvacet let jste spolu skoro nepromluvili, a přesto vám věnoval tenhle dům. Nepřestávám nad tím žasnout.“

Simon došel k cínové menoře na stolku a zlehka zmatnělý kov pohladil. „Váš otec byl Žid. A vaše matka Židovka. Oba na to byli hrdí. Na rozdíl od vás, pane Sagane. Vám na vašich kořenech vůbec nezáleží.“

Jeho nadřazený tón lezl Tomovi na nervy. „Pojí se k tomu zátěž, kterou pak člověk vláčí životem.“

„Ne, pojí se k tomu hrdost. Jako národ jsme přestáli nepředstavitelná utrpení. To něco znamená. Přinejmenším pro mě.“

Slyší dobře?

Nezvaný host se k němu obrátil.

„Ano, pane Sagane. Jsem Žid, a právě proto jsem tady.“

7. kapitola

Béne postával na místě, jež kdysi bývalo židovským hřbitovem. Jak dávno? Těžko říci. Napočítal patnáct rozbitých náhrobků, další ležely povalené. Hustými korunami stromů třepotavě proráželo slunce a po mýtině tančily stíny. S Bénem tu zůstal jeden z jeho mužů, druhý se vypravil za psy, a teď se právě vynořil z podrostu.

„Velká Nanny se svojí smečkou odvedla dobrou práci,“ zavolal. „Zahnali ho ke kraji skály, ale tam zůstal nehybně stát.“

„Zastřelil jsi ho?“ zeptal se Béne.

Přikývnutí potvrdilo, co mu už beztak prozradil výstřel, který před chvílí padl. Tentokrát kořist nekladla odpor.

„Dobře mu tak,“ utrousil. „Ostrov se zbavil dalšího hnusného parazita.“

Znechuceně pročítal novinové články o drogových donech, kteří ze sebe dělají Robiny Hoody, co obírají bohaté a obdarovávají chudé. Nebylo v tom za nehet pravdy. Ve skutečnosti ždímali peníze z nemajetných drobných podnikatelů, aby mohli pěstovat marihuanu a dovážet kokain. Jako pěšáky využívali ty nejhloupější a nejochotnější lidi, kteří se jim namanuli – lidi s nepatrnými požadavky a svolné splnit jakýkoli příkaz. Ve slumech západního Kingstonu a v zákulisí Spanish Townu vládli jako místní božstva, ale tady v Modrých horách neznamenali nic.

„Řekneme jim, jak skončil?“ zeptal se jeden z jeho mužů.

„Ovšem. Pošleme jim vzkaz.“

Hlavní pomocník pochopil a pokynul druhovi. „Přines hlavu.“

„Jo, to je ono,“ zasmál se Béne. „Přines hlavu. Poví jim to za nás. Bylo by škoda prošvihnout takovou příležitost.“

Mrtvého drogového dona už pustil z mysli. Teď se zajímal o náhodný nález.

Podobná místa znal.

Zpočátku směli do Nového světa jen křesťané, ale když se ukázalo, že španělští katolíci jsou jakožto kolonizátoři k ničemu, obrátila se Koruna na společenstvo, které vykazovalo výkonnost.

Na Židy.

A Židé na Jamajku přijížděli, ujímali se role kupců a obchodníků, houfně se tu usazovali. Do roku 1600 byli domorodí Taínové prakticky vyhlazeni a většina španělských kolonistů přesídlila na jiné ostrovy. Židé zůstávali. Béne navštěvoval soukromou střední školu v Kingstonu, kterou před staletími založili právě oni. Vynikal v jazycích, matematice, dějepise. Zajímal se o karibská studia a zanedlouho zjistil, že chce-li své domovině porozumět, musí si vážit její minulosti.

Rok 1537 byl rokem, který všechno změnil.

Po Kolumbově smrti jeho dědicové zažalovali španělskou Korunu kvůli porušení úmluvy ze Santa Fé, jež Kolumbově rodině zaručovala časově neomezenou vládu nad Novým světem.

Béne to pokládal za odvážný tah.

Zažalovat krále.

Oceňoval jejich kuráž, svým způsobem podobnou té jeho, když unesl drogového dona a nechal ho uštvat psy.

Proces se táhl desítky let až do roku 1537, kdy ho zastavila vdova po jednom ze dvou Kolumbových synů jménem svého osmiletého potomka, budoucího kolumbovského dědice. Souhlasila, že se vzdá všech právních nároků výměnou za jedinou věc.

Za Jamajku.

Španělé zajásali. Ostrov tehdy pokládali za zbytečnou přítěž, protože neoplýval drahými kovy. Béne tu vdovu odjakživa obdivoval. Přesně věděla, oč jí jde, a získala nejen ostrov, ale i cosi dalšího, podstatně důležitějšího.

Převahu nad církví.

Správu nad katolíky na Jamajce převzala místo vladaře Kolumbova rodina. A následujících sto let udržela inkvizici stranou.

Proto sem přicházeli Židé.

Tady je nikdo neupaloval jako kacíře. Nikdo je neokrádal o majetek. Žádný zákon neomezoval jejich konání ani pohyb.

Byli tu svobodní.

Béne zvedl zrak ke svým pomocníkům. „Tohle musí vidět Simon,“ křikl na ně. „Vyfoťte to.“

Sledoval, jak jeden z nich cvaká fotoaparátem.

„Byla jste zatraceně mazaná gyal, paní Kolumbová,“ zašeptal, když se vrátil myšlenkami k vdově.

Ze všech zemí, které její tchán objevil, a ze všeho bohatství, které si se svými dětmi mohla nárokovat, trvala jedině na Jamajce.

A Béne věděl proč.

Kvůli ztracenému dolu.

Když byl Kolumbus při svojí čtvrté plavbě donucen vytáhnout svou karavelu na břeh v zálivu svaté Anny, měl na palubě zlatý poklad. Právě připlul z Panamy, kde zlato získal výměnným obchodem od místních obyvatel. Jeho lodi napadené škůdci naneštěstí nebyly schopny další plavby, a tak s nimi úmyslně najel na mělký břeh a zůstal na Jamajce rok trčet jako v pasti.

Někdy během toho roku narazil na zlato.

V místě, které mu údajně ukázali Taínové a jehož existenci utajil dokonce i před španělskou Korunou. Lokalitu znali jen dva Kolumbovi synové a ti si vzali tajemství s sebou do hrobu.

Nemožní hlupáci.

Ale tak už to u synů bývá. Jen málokterý zastíní svého otce. Béne sám sebe rád považoval za výjimku. Jeho otec zemřel v kingstonském vězení, uhořel den předtím, než ho vydali Spojeným státům, kde měl být souzen za vraždu. Podle některých lidí požár úmyslně založila policie. Podle jiných se jednalo o sebevraždu. Pravdu nikdo nezjistil. Jeho otec byl brutální a bezcitný a pokládal se za nepřemožitelného. Jenže jak se nakonec ukázalo, na jeho životě nebo smrti nikomu nezáleželo.

Žádná sláva.

Kdyby zemřel Béne Rowe, lidem by to vadilo.

Pomyslel na Židy spící věčným spánkem pod jeho nohama. Býval to ctižádostivý národ. Uvítali, když nadvládu nad Jamajkou převzala Anglie. Cromwell jim za odměnu povolil svobodně žít a praktikovat náboženství. Opláceli mu dobrou vůlí a pomohli vybudovat na ostrově prosperující britskou kolonii. Kdysi jich tu žily tisíce a u každého okresního města i leckde na pobřeží se nacházel nějaký židovský hřbitov.

Dnes na Jamajce zbývaly sotva tři stovky Židů.

Jenže živí Béneho nezajímali.

On hledal hroby.

Nebo přesněji řečeno jeden konkrétní hrob.

Pozoroval, jak jeho pomocník pořizuje svým smartphonem další a další záběry. Jeden hned pošle Simonovi. Tohle ho určitě bude zajímat. Na Jamajce existovalo jedenadvacet zdokumentovaných židovských hřbitovů.

Právě se našel dvaadvacátý.

„Béne!“

Muž se smartphonem ho gestem přivolával. Na rozdíl od drogových bossů, kteří se rádi nechávali nazývat dony, dával Béne přednost oslovování křestním jménem. Z otcova příkladu se mimo jiné poučil, že úcta založená na postavení nemívá dlouhého trvání.

Došel k pomocníkovi a ten mu ukázal: „Koukni se na támhleten na zemi.“

Béne se shýbl a studoval náhrobek. Ležel naplocho, horní stranou k nebi, a vytesaný symbol už skoro vymazal čas. Ale stačilo to, aby si domyslel zbytek.

Setřel prach. Chtěl mít jistotu.

„Džbán,“ řekl.

Chtělo se mu křičet radostí. Na žádném z ostatních jedenadvaceti hřbitovů nenašli obrázek nakloněného džbánu, ze kterého se nalévá.

Zachariáš Simon mu nakázal, ať právě tenhle symbol hledá.

Je tohle ten hrob?

„Přines lopatu,“ zavolal na pomocníka, „a vykopej ho.“

8. kapitola

Alle vyšla na ulici s pocitem, že ji ti chlapi zneužili a pošpinili. Zašli mnohem dál, než měli. Probírali spolu to divadýlko předem a dohodli se, jak mu dodat co nejvíc šťávy, ale o žádném osahávání řeč nebyla. Zachariáš musel na druhém konci videopřenosu vidět, co se děje. Ráda by věděla, jak mu přitom bylo. Snažili se vybičovat jejího otce k činu, předvést mu situaci na ostří nože. Kdyby nebyli dost přesvědčiví, nepřiměli by ho udělat, co po něm chtějí. Kdyby to přehnali, výhrůžka by se otupila.

Jedno věděla jistě – to, k čemu došlo, by mělo stačit.

Seznámila se se Zachariášem před šesti měsíci. Objevil se v Seville, kde pracovala v knihovně Biblioteca Colombina, která vlastní unikátní sbírku materiálů z Kolumbových časů. Psala disertaci o mapě velkého objevitele – o té, kterou používal při hledání cesty do Nového světa. O proslulé mapě, která v 16. století zmizela a o jejímž osudu se rozsáhle spekulovalo. Podle některých domněnek to prý byla mappa mundus, takzvaná původní mapa světa. Podle jiných obsahovala zeměpisné údaje, které navigátoři z 15. století nemohli znát. Hodně badatelů věřilo, že tak či onak pocházela od Féničanů, starověkých Řeků a Egypťanů, či dokonce od Atlanťanů.

Nic se nevědělo s jistotou.

Španělská vláda k záhadě ještě přispěla, když oficiálně prohlásila, že v jejích archivech se žádná taková mapa nenachází, ale zároveň jedním dechem zakázala jakýkoli nezávislý výzkum, který by ono prohlášení potvrdil.

Alle jen tak zkusmo napsala článek o Kolumbovi pro Minervu, britský časopis o starém umění a archeologii, který už léta četla. K jejímu překvapení ho otiskli. A právě ten článek k ní přivedl Zachariáše.

Byl to zvláštní člověk. Začínal od nuly, s chatrným vzděláním, a dotáhl to k triumfálním úspěchům ve sféře mezinárodního obchodu a financí. Vyhýbal se zájmu veřejnosti, dával přednost osamělému životu, nikdy se neoženil a nezplodil děti. Nenajímal si žádné tiskové mluvčí, žádnou společnost pro styk s veřejností, žádnou smečku asistentů. Byl to prostě multimiliardář, o němž svět prakticky neví. Žil v nádherném panském sídle poblíž Vídně, ale vlastnil i činžovní domy v centru, včetně toho, kde Alle momentálně bydlela. Doslechla se o jeho bohaté filantropické činnosti – prostřednictvím svých nadací přispíval miliónovými částkami na projekty související s judaismem. O Izraeli hovořil s hlubokou úctou. Náboženství pro něj hodně znamenalo, stejně jako pro ni.

Byl Žid rodem i výchovou. Ona k judaismu konvertovala před pěti lety, ale prozradila to pouze svému dědečkovi a tomu tím udělala ohromnou radost. Přál si mít z vnoučat Židy, jenže Allein otec mu vzal všechny naděje. Alle na rozdíl od matky nikdy nenacházela útěchu v křesťanství. V dětství i během dospívání se podřídila, ale pak se rozhodla, že ji srdce táhne k judaismu. Tajně prošla potřebnou přípravou a konvertovala.

Bylo to jediné tajemství, které před matkou měla.

A jediný zdroj výčitek svědomí.

Pokračovala v chůzi, proplétala se spletí úzkých dlážděných uliček. V dálce odbíjely zvony osmou hodinu večer. Měla by zajít domů a převléknout se, ale nejdřív se chtěla pomodlit. Naštěstí dorazila na natáčení ve vlněném kabátě do půlky lýtek – vídeňské počasí zrovna nastavovalo světu svou chladnou tvář –, takže se pod ním schovaly roztrhané kalhoty. V tomto starobylém městě, kde kdysi žilo 200 000 Židů, ale dnes pouhých 10 000, si silně uvědomovala sepětí s minulostí. Nacisté tu srovnali se zemí devadesát tři synagog a zahladili sebemenší stopy jejich existence. Šedesát pět tisíc Židů povraždili. Při vzpomínce na ty tragédie vždycky v duchu zabloudila do roku 70 po Kristu, k tomu, co její nově přijaté náboženství pokládalo za jednu z největších pohrom vůbec.

Nejdříve přišel roku 586 před Kristem Nabukadnezar se svými Babyloňany. Odvlekli s sebou celý Jeruzalém, úředníky, vojáky, řemeslníky, tisíce zajatců. Ve městě nezůstal nikdo krom těch nejchudších. Dobyvatelé zničili Šalomounův První chrám, nejsvětější místo Židů, posvátné zlaté nádoby roztloukli na kusy a odvezli na vozech všechny poklady. Židé prožili několik generací v exilu, poté se vrátili do Palestiny a uposlechli příkazu Boha, aby mu postavili nový příbytek. Drželi se podrobných pokynů, které obdržel Mojžíš. Druhý chrám byl dokončen roku 516, ale počínaje rokem 18 před naším letopočtem ho od základu přebudoval a zvětšil Herodes. Před tímto zkrášleným Chrámem stanuli Římané, když roku 6 po Kristu dobyli Judeu, a tentýž Chrám se o šedesát let později stal svědkem židovského povstání.

Povstání, v němž Židé zvítězili.

Judeu naplnila radost. Konečně svrhla římské jho.

Ale všichni věděli, že se legie vrátí.

A vrátily se.

Nero převelel ze severu Vespasiana a z jihu Tita, otce a syna, dva římské generály. Roku 67 našeho letopočtu podnikli útok na Galileu. Dva roky poté byl Vespasianus zvolen císařem a nechal na Titovi a jeho 80 000 vojácích, aby Židům udělili lekci.

Římané dobyli Judeu zpět. A pak, roku 70, oblehli Jeruzalém.

Propukly zuřivé boje a ve městě zavládly strašlivé podmínky. Obránci denně shazovali z hradeb stovky mrtvých. Hlad a nemoci se stali mocnými spojenci Římanů. Konečně beranidla prorazila hradbami a útočné oddíly zatlačily obránce do prostoru Chrámu. Ti se tam zabarikádovali k poslednímu odporu.

Ani šestidenní útok nezpůsobil Chrámové hoře škody.

Její mohutné kamenné bloky odolaly.

Pokusy přelézt velkou zeď selhaly. Nakonec Římané podpálili brány a vtrhli dovnitř jimi.

Také Židé založili ohně v naději, že tak zadrží římský nápor, jenže plameny se šířily příliš rychle a sežehly bariéry ochraňující svatyni. Obránců byla jen hrstka a bojovali proti obrovské přesile. Přijali smrt ochotně, někteří se sami vrhali na hroty římských mečů, jiní se pobíjeli navzájem nebo ukončili život skokem do plamenů.

To, co se dělo, žádný nevnímal jako dílo zkázy.

Svůj skon považovali za spásu a byli šťastní, že odejdou ze světa zároveň se svým Druhým chrámem.

Legionáře zachvátil pod příkrovem kouře amok, loupili a vraždili jako zběsilí. Kolem oltáře se vršily haldy mrtvol. Z posvátných schodů tekla krev, klouzala po nich bezvládná těla a zanechávala za sebou rudé stružky. Nakonec neměli živí kam šlápnout, aby se vyhnuli doteku smrti.

Titovi a jeho doprovodu se podařilo dobýt vstup do svatyně, ještě než skončila v troskách. O jejím majestátu už slyšeli, ale stanout uprostřed té velkolepé nádhery překonávalo veškeré představy. Velesvatyně, nejposvátnější část Chrámu, přetékala zlatem. Vnitřní dveře měla z tepaného korintského bronzu. Nad dvanácti schody ke vchodu se košatěly zlaté úponky vinné révy, bohatě ověšené shluky hroznů o výši dospělého muže. Na čestném místě se blyštěla stříbrozlatá koruna – sice ne ta původní, ale napodobenina koruny, kterou nosíval po návratu z babylonského zajetí velekněz.

A také tu byly uloženy posvátné předměty.

Zlatá menora. Obětní stůl. Stříbrné trumpety.

Kdysi je zhotovili podle příkazu, který Bůh uložil Mojžíšovi na hoře Sinaj. Římanům bylo jasné, že zničením Druhého chrámu a odnesením jeho pokladů symbolicky sprovodí ze světa sám základ judaismu.

Nastane další exil.

Nikoli v tělesném smyslu, ačkoli mnoho Židů zemře nebo bude zotročeno, ale dozajista ve smyslu duchovním.

Už nikdy nevznikne žádný Třetí chrám.

A skoro dva tisíce let tomu tak skutečně bylo, pomyslela si Alle, když vcházela do jediné vídeňské synagogy, kterou nacisté nezničili.

Synagoga Stadttempel se nacházela ve vnitrobloku nenápadných činžovních domů, ukryta mimo dohled, jak nařizoval edikt císaře Františka Josefa II., podle něhož směly na veřejných ulicích stát pouze katolické kostely. Ironií osudu ji právě ten útlak zachránil, protože Němci ji nemohli vypálit, aniž by do základů vyhořel celý blok.

Svatostánek z 19. století měl oválný tvar. Hvězdami posetou nebesky modrou klenbu podepíraly pozlacené trámy a prstenec dvanácti iónských sloupů, které symbolizovaly dvanáct synů Jákobových – dvanáct praotců izraelských kmenů. Poslední měsíc Alle synagogu navštěvovala často. Tvar a uhlazená elegance budovy v ní vyvolávaly pocit, že se ocitla uvnitř drahocenného, klenoty zdobeného vajíčka.

Co by pro Židy znamenalo mít v Jeruzalémě Třetí chrám?

Všechno na světě.

A aby byl ten úžasný počin dovršen, její nově přijaté náboženství by potřebovalo své posvátné předměty.

Přelétla pohledem slabě osvětlenou synagogu a do očí jí vyhrkly slzy.

Na těle pořád cítila dotěrné ruce. Takhle se jí ještě nikdy nikdo nedotýkal.

Rozplakala se.

Co by si o ní pomyslela matka? Byla vzorná manželka, o svém bývalém muži málokdy mluvila ve zlém a dceru ustavičně přemlouvala, ať mu odpustí.

Jenže Alle to nedokázala.

Měla by se užírat výčitkami kvůli tomu, co otci zrovna provedla, ale představa, k čemu dojde, jí pomohla racionálně si to počínání zdůvodnit.

Potlačila slzy a uklidnila se.

Archa úmluvy se už nenajde. O to se postarali Babyloňané. Ale zlatá menora, obětní stůl a stříbrné trumpety? Ty snad ještě existují.

Chrámový poklad.

Nebo spíš jeho poslední zbytky.

Poklad ztracený už téměř dva tisíce let.

Záleží na jejím otci, jestli ta předlouhá doba co nevidět skončí.

9. kapitola

Zachariáš měl radost. Video perfektně zabralo. Rócha mu dodal patřičnou razanci, i když si počínal trochu víc násilnicky, než si dohodli.

Tom Sagan vzkaz očividně pochopil.

A byl mnohem zranitelnější, než ho dcera líčila.

O sklonech k sebevraždě se nikdy nezmínila. Prostě jen řekla, že její otec žije osamělým životem v malém domku v Orlandu, mezi dvěma milióny lidí, kteří nemají potuchy o jeho existenci. Přestěhoval se na Floridu poté, co v Kalifornii dostal vyhazov z práce. Anonymita představovala pro Sagana zásadní změnu, jelikož se přes deset let objevoval na titulních stránkách. Pravidelně vystupoval ve zprávách kabelové televize, ve veřejnoprávním vysílání a nejrůznějších zpravodajských médiích. Nebyl pouhým reportérem, ale celebritou. Spousta lidí mu důvěřovala. Zachariášovy informace to jasně dokládaly. A tím se víc než čímkoli jiným vysvětlovalo, proč ho pak tolik lidí absolutně zavrhlo.

„Jste Žid?“ zeptal se Sagan.

Zachariáš přitakal. „Jsme oba děti Boží.“

„Mluvte jen za sebe.“

„Narodil jste se jako Žid a nic s tím nenaděláte.“

„Mluvíte stejně jako člověk, kterému tenhle dům kdysi patřil.“

Zachariáš si všiml, že se Sagan vyhnul slovu otec. Alle mu vyprávěla, že se ti dva navzájem odcizili, ale zřejmě mnohem hlouběji, než si uvědomovala. Zvedl ukazováček. „Váš otec byl moudrý muž.“

„Pusťte moji dceru a já udělám, co chcete.“

Zachariáš postřehl v jeho tónu zlost, ale rozhodl se, že ho ještě trochu podusí. „Prostudoval jsem si, co se vám přihodilo před osmi lety. Musel to být šeredný zážitek. Chápu, že vás dohnal k těmhle koncům. Život s vámi krutě zamával.“

V duchu přemítal, jestli tuhle lidskou trosku ještě něco dokáže vyburcovat k činu. Záleží Saganovi ještě na něčem? Se shromažďováním informací o něm skončil před několika týdny a na žádnou zmínku o sebevražedných sklonech nenarazil. Sagan zřejmě dospěl k poslednímu životnímu rozhodnutí. Jak Zachariáš věděl, právě dokončil pod cizím jménem další knihu sepsanou tak pokoutně, že ho neznal dokonce ani vydavatel dotyčného „autora“. Tuhle taktiku Saganovi navrhla jeho literární agentka, protože se dalo s úspěchem pochybovat, že by kdokoli kývl na to, aby za něj Sagan psal.

Tak hluboko klesl.

Pět ze sedmi knih, které napsal, prorazilo na žebříček deseti nejúspěšnějších bestsellerů v New York Times. Všichni autoři, pod jejichž jmény tvořil, sklidili podivuhodně pochvalné kritiky. Asi proto měl pořád dost zakázek.

Ale zřejmě se to na něm podepsalo.

Chystal se zemřít.

Neměl mu to nakonec dovolit?

Anebo…

„Váš otec uchovával velké tajemství,“ řekl mu. „Byla mu svěřena informace, kterou během lidských dějin znala jen hrstka lidí.“

„To je nesmysl.“

„Ujišťuji vás, že ne.“

Viděl, že Sagana to proti jeho vůli zaujalo. Snad v něm zůstalo dost z reportéra, aby se ještě jednou, naposledy, rozhoupal k akci.

A tak Zachariáš řekl: „Všechno to začalo u Kryštofa Kolumba.“

Kolumbus stál na přístavní hrázi. Niña, Pinta a Santa Maria kotvily v ústí Tinta poblíž městečka Palos de la Frontera na jihovýchodním pobřeží Španělska, co by kamenem dohodil od otevřeného moře. Vyhledat a vystrojit vhodné tři lodě a vybavit je posádkou trvalo měsíce, ale konečně bylo hotovo.

Muselo být.

Půlnoc se blížila.

Kolumbus porušil tradici a nenastoupil na loď až těsně před vyplutím. Strávil na ní celý den a osobně dohlížel na poslední přípravy.

„Skoro všichni už jsou tady,“ ohlásil mu Luis de Torres.

Na třech lodích vypluje osmdesát sedm mužů posádky. Navzdory šeptandě, která dolehla až ke Kolumbovým uším, mezi nimi nebyli žádní trestanci, které by Koruna na poslední chvíli omilostnila pod podmínkou, že se přihlásí na výpravu jako dobrovolníci. Právě naopak – všichni do jednoho se ve své práci vyznali, protože nikdo jiný než ostřílený námořník by tuhle plavbu nevydržel. V posádce byl jeden Portugalec, jeden Janovan, Benátčan a Kalábrijec. Zbytek tvořili Španělé z Palosu a okolí. Dva zastupovali Korunu, jak ukládala pověřovací listina, a Kolumbus už de Torrese varoval, ať si zvlášť na jednoho z nich dává pozor.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kolumbova záhada.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.