Miroslav Pindiak

Príručka Pasívneho Kresťana

Tribun EU

2012

© Miroslav Pindiak

Obálka © Jana Bernkopfová

Úvod

Historický Ježiš

Kanonické a nekanonické evanjeliá

Ježišova rodina

Ján Krstiteľ – „zabudnutý mesiáš“

Apoštoli – známi \ neznámi nasledovníci Krista

Šimon „Kéfas“ Peter – nestála skala, na ktorej stojí cirkev

Skutky apoštolov a Pavol – Žid narodený v Tarze

Kanonické evanjeliá

Evanjelium podľa Marka

Evanjelium podľa Matúša

Evanjelium podľa Lukáša

Evanjelium podľa Jána

Mária Magdaléna – „hriešnica“ z Magdaly

Čo učil Ježiš a prečo ho ľudia nasledovali

Mesiáš a čo vyzradil Judáš Iškariotský

Nám „podobní“ kresťania – Protoortodoxní, víťazi v zápolení o pravosť viery

Sofiánsky Gnosticizmus, Karmická viera a Kristus – mojimi očami

Sofiánsky Gnosticizmus

Karmická viera

Kristus

Záver

Kresťanské skupiny vznikajúce v rokoch 40–500 po Kr.

Výberová a odporúčaná literatúra

Úvod

Mnoho ľudí už od pradávna rozmýšľa nad Bohom a náboženstvami, ktoré z viery v neho plynú. Niektorí sa pridŕžajú viery svojich rodičov, ďalší sa obracajú na exotiku východných náboženstiev, a iných zas skazený a krutý svet či osobné neúspechy, nútia stať sa ateistami.

Nápad napísať túto príručku som dostal pred Vianocami v r.2007, krátko potom, čo som v televízii celkom náhodou videl dokument o evanjeliu Judáša Iškariotského. Dokument vo mne vzbudil záujem na tému, o ktorej sa príliš často nehovorí.

Príručka bola vyrobená pre ďalších pasívnych kresťanov, ktorí možno majú v udalostiach viery zmätok, alebo nevedia, o čo vlastne ide, ale veria preto, lebo podľa niekoho veriť treba. Príručka je zameraná na rôzne dostupné zdroje a v snahe objektívneho nazerania na vec je predkladaná čitateľovi. Ak sa v nej vyskytne môj osobný názor na určitý jav, z kontextu textu ho čitateľ jednoducho rozpozná.

Sám sa považujem za pasívneho kresťana. Som pokrstený (bol som očistený od dedičného hriechu), mám birmovku (prijal som ducha), no aj keď sa po nociach modlím, do kostola nechodím, lebo kázne ma nebavia a úprimne priznávam, že ich väčšinou nemôžem vystáť. Kým som sa nezačal zaoberať duchovnom, ani som si neuvedomil, ako málo informácií o veci vlastne mám. Až čítanie viacerých, vo vybranej literatúre uvedených diel, a následné písanie príručky mi pomohlo uvedomiť si, o čom vlastne je kresťanská viera. Samozrejme, kníh na túto tému bolo napísaných omnoho viac a úlohou tejto príručky je reflektovať, zhrnúť a zostručniť tematiku aspoň tých, s ktorými som sa sám stretol. Týmto spôsobom sa chcem poďakovať autorom prečítaných publikácií, lebo mi pomohli dotvoriť si vlastný názor, rozšíriť obzory, a bez ktorých by príručka pasívneho kresťana určite nevznikla.

Historický Ježiš, jeho rodina, Ján Krstiteľ, apoštoli, Peter, Pavol, Mária Magdaléna, Ježišovo učenie, Mesianizmus, evanjeliá, sofiánsky gnosticizmus, prvé kresťanské skupiny a koncily, to všetko tvorí obsah tejto príručky.

Všetci máme prístup k hlavnému zdroju – biblii, no aby čitatelia neboli ukrátení aj o iné zdroje, príručka obsahuje ich stručný obsah. Nech sa čitateľ nezaoberá odkazmi, ktoré sa týkajú hlavne biblie, pokiaľ má vo mne toľko dôvery, aby veril, že som si dané verše nevymyslel.

Nesnažím sa o ovplyvňovanie viery, na to sú tu iní. Snažím sa o predloženie vedomostí, ktoré môžu vieru, nech už je akákoľvek posilniť, prípadne si vytvoriť nový názor alebo dotvoriť ten pôvodný. Nech čitateľa neodradia informácie, ktoré sú proti jeho presvedčeniu, ide len o predloženie dostupných informácií a názor nech si už každý urobí sám. Môj osobný názor je, že tomu kto verí, táto príručka vieru len utvrdí.

K 01. 01. 2006 bolo na svete 405 000 kňazov, 56 000 bratov a 760 000 sestier, ktorí sa majú starať o katolíkov v počte 1 115 000 000. Dúfam, že aspoň niektorí z nich majú aspoň zlomok informácií, ktoré sú popísané nižšie.

Historický Ježiš

Meno Jéšua je aramejská odvodenina od hebrejského mena Jošua, ktorá v sebe spája dva odlišné slová: Jahve – Boh, životná sila a slovo Šin, ktoré menu Jéšua dáva význam „božského, resp. spojenie životnej sily s duchom“. Čo sa týka Ježiša z pohľadu historikov, bez ohľadu na evanjeliá (ktoré neuvádzajú roky), sa Ježiš narodil r. 4-6 pred našim letopočtom, resp. pred Kristom. Ako sa mohol narodiť 4 až 6 rokov pred samým sebou? Je to tým, že kresťanská obec začala počas prvých svojich storočí rátať čas, nie podľa židovského kalendára, ani podľa roku založenia Ríma, ale práve podľa narodenia Ježiša. Až v 20. storočí, keď sa rozvinula archeológia, história a iné vedy sa zistilo, že počas rátania rokov od narodenia Ježiša nastala chyba. Dnes sa vo všeobecnosti vie a historici sa na tom zhodujú, že kráľ Judey (Palestíny), Herodes Veľký, zomrel r. 4 pred n. l. Keďže Herodes vedel o narodení Ježiša a údajne nechal zabíjať deti do dvoch rokov života v Betleheme, Ježiš už bol na svete (teda už r. 4 pred n. l.) a mohol mať niekoľko mesiacov, max. však 2 roky. Preto sa Ježiš nemohol narodiť v roku nula. Dnes však toto nemá veľký význam, a posun rokov dozadu podľa skutočného narodenia Ježiša by extrémne skomplikoval život ľudí, pretože by bolo takmer nemožné zmeniť dátumy na dokladoch, písomnostiach a všetkých správnych, súdnych a iných rozhodnutiach vydávaných po svete, počas storočí. Vianoce sa síce slávia v decembri, no nie je to preto, žeby sa Ježiš vtedy narodil. V skutočnosti sa nevie, v ktorom ročnom období sa Ježiš narodil. Keďže vo viacerých vtedajších kultúrach Blízkeho Východu a Európy sa na sklonku roka, krátko po zimnom slnovrate (25. 12., kedy je slnečné žiarenie silnejšie a dni sa začínajú predlžovať – tzv. „Dies Natalis Solis Invicti“, kedy si oslavujúci vzájomne dávali dary, zaviedol cisár Heliogabalus) oslavoval príchod boha slnka, symbolizujúceho jar a znovuzrodenie (odvodené z kultu boha Mitru zo stredného Východu, ktorý bol v prvých storočiach nášho letopočtu najväčším súperom kresťanstva), prví kresťania si určili za sviatok narodenia Ježiša, práve dátum zhodujúci sa s oslavou boha slnka. Veď Ježiš je predsa Boh, ktorý stvoril slnko a tiež symbolizuje znovuzrodenie. U ľudí, hlavne konvertovaných pohanov sa zvyk ujal v priebehu storočia, pretože ešte stále mali v pamäti svoje pôvodné prírodné kulty, ktoré pretransformovali na nové náboženstvo. Treba však povedať, že niektorí cirkevní otcovia ešte aj na začiatku 5. storočia, neuznávali tento dátum ako dátum narodenia Krista, lebo ho stále posudzovali za odkopírovanie pohanského zvyku, tak ako aj oslava sviatku všetkých svätých, ktorý je spojený s pohanským zvykom pamiatky zosnulých.

Prímenie Ježiša, „Nazaretský“ má svoje opodstatnenie. Hoci sa Ježiš pravdepodobne narodil v Betleheme (len dvaja evanjelisti uvádzajú Betlehem ako miesto Ježišovho narodenia, ostatní evanjelisti a iné pramene o mieste narodenia nehovoria nič), nie je „Betlehemský“, pretože tam nemala jeho rodina svoje bydlisko (napr. ja som námestovčan a hoci som sa narodil v Trstenej, s tým mestom ma nič, okrem narodenia nespája). Počas sčítania ľudu museli rodiny byť na mieste svojho bydliska, nebolo podstatné, kde sa kto narodil. Preto po návrate z Egypta sa Ježišova rodina usadila v Nazerete, lebo pravdepodobne odtiaľ pochádzala aj rodina Jozefova (otca/otčima Ježiša). Takže keď Ježiš začal učiť, vyšiel z Nazaretu a nie z Betlehema.

Keď Ježiš začal učiť, bol dospelý a v tých časoch sa za dospelého človeka, resp. človeka, ktorý mohol zastávať úrady a slúžiť v armáde, považoval 30-ty rok života. Ježiš učil a liečil v Palestíne možno až tri roky svojho života, a teda zomrel ako 33 ročný. Smrť Ježiša možno v tom prípade odhadovať v intervale 27 až 30 nášho letopočtu, teda za vlády rímskeho cisára Tibéria (14-37 n. l.).

Čo sa vie o Ježišovi z mimokresťanských spisov prvých storočí? O Ježišovi pochádza prvá zmienka od Flavia, rímskeho historika židovského pôvodu z prvého storočia, nachádzajúca sa v spise Testimonium Flavianum. Ten píše: „Asi v tom čase žil Ježiš, múdry človek, ak ho naozaj možno volať človekom. Pretože to bol niekto, kto konal prekvapujúce divy a bol učiteľom ľudí, ktorí majú radi pravdu. Získal si mnoho Židov, a mnoho Grékov. On bol Kristus. Keď ho Pilát potom, ako si vypočul obvinenia od ľudí najvyššie postavených medzi nami odsúdil na ukrižovanie, tí, ktorí ho mali milovať na prvom mieste, mu neprejavili svoju náklonnosť. Na tretí deň sa im zjavil znovu navrátený do života, Boží proroci to o ňom predpovedali spolu s inými úžasnými vecami. A spoločenstvo kresťanov, ktorí sa tak nazývajú po ňom dodnes nevymizlo“. Hrubo vyznačené časti textu sú interpolácie, ktoré nepochádzajú od samotného Flavia, ale boli do jeho spisu neskoršie vsunuté. Tieto časti a hlavne „On bol Kristus“, nemohol vysloviť Flavius ako Žid, ktorý v Ježiša ako Boha neveril.

Neskôr je to Riman Plínius mladší, ktorý okolo r.111 tvrdil, že kresťania spievajú Kristovi ako Bohu, zdržujú sa krádeží, prepadávaní a smilstva. Poslednou významnou zmienkou je správa Tacita, ktorý sa okolo r.115 o kresťanoch vyjadruje nie príliš dobre: „Nero zvalil vinu na skupinu, ľuďmi nazývanú kresťania, ktorá bola pre svoje ohavnosti nenávidená a nariadil pre ňu to najhoršie mučenie. Kristus, od ktorého odvodzujú svoje meno, pretrpel ten najmimoriadnejší trest počas vlády Tibéria rukami jedného z našich prokurátorov Pontského Piláta a tá najhoršia povera, hoci na chvíľu potlačená, znovu prepukla nie len v Judey, v pôvodnom zdroji nákazy, ale dokonca aj v Ríme... Následne boli uväznení všetci, ktorí boli usvedčení z viny. Potom bol podľa ich udaní usvedčený nezmerný zástup, nie ani tak zo zločinu podpálenia mesta, ale pre nenávisť voči ľudstvu“.

Kanonické a nekanonické evanjeliá

Nový zákon pozostáva z 27 kníh – 4 evanjeliá, Skutky apoštolov a listy apoštolov kresťanským komunitám, ktoré vznikali v priebehu prvého storočia.

Treba pripomenúť, že hoci evanjeliá obsahujú historické miesta, mená a udalosti, ktoré sú známe aj z necirkevných spisov, nemajú za úlohu historicky podchytiť život Ježiša. V preklade je evanjelium „dobrou zvesťou“ a má predovšetkým teologický význam. Obsahuje informácie dôležité podľa ich autora. Ich úlohou nie je objektívne opisovať to, čo Ježiš robil a hovoril.

Chronológia týchto kníh podľa ich vzniku, nie je dodržaná. Absolútne prvými zdrojmi pre bibliu boli Pavlove listy, vznikajúce medzi rokmi 55-65 (prvý list Korinťanom sa dátuje do rokov 55-57), potom sú to evanjeliá a to Marka, Matúša, Lukáša, Skutky apoštolov a evanjelium Jána. Ak by sa mali použiť všetky zdroje, ktoré sa zaoberajú Ježišovým životom, bolo by tých kníh omnoho viac, lebo v skutočnosti okrem evanjelií a listov, v biblii existovalo aj okolo 80 ďalších evanjelií, rozprávaní, spisov a listov. Časť z nich sa však stratila, a časť sa zachovala ako nálezy od Nagh Hammadí alebo ako nálezy hlavne z Egypta, kde sa kresťanstvo usadilo už koncom prvého storočia (vraj ho tam priniesol evanjelista Marek) a vo forme koptskej cirkvi sa zachovalo dodnes. Je možné, že niektoré evanjeliá sú zamknuté v trezoroch Vatikánu, aby sa nevyjavili informácie poškodzujúce ortodoxné učenie.

I keď sú niektoré evanjeliá a spisy nenávratne stratené, vie sa o nich vďaka prácam, ktoré po sebe nechali cirkevní historici a otcovia ako boli Papiáš (75-150), Justín (100-165), Irenej (130-202) – známi svojimi prácami proti gnostikom, Klement Alexandrijský (150-215), Tertulián (150-222), Origenes (185-253), Eusébios (275-339), Jeroným (Hieronymus) (347-420) a mnohí ďalší. Neskôr sa k nim ešte vrátime.

Práve títo cirkevní historici vo svojich dielach spomínajú dopodrobna, no niekedy len fragmentálne spisy, ktorých existencia sa nálezmi potvrdila, ale aj spisy, o ktorých sa nevie vôbec nič. Tieto evanjeliá, či spisy však zásadne spomínajú vo svojich prácach len preto, aby výkladom potvrdili ich heretický pôvod a varovali tak veriacich, aby sa takýchto spisov stránili. I kanonické spisy, ktoré máme v biblii, nepochádzajú z pôvodných textov. Hoci vieme, kedy približne boli pôvodné evanjeliá napísané a poznáme pravdepodobných autorov, ani jedno pôvodné evanjelium sa nezachovalo. To, čo je k dispozícii dnes, sú vlastne kópie kópií prekladov z gréčtiny, koptčtiny (egyptské kresťanstvo) a latinčiny, kde prepisovatelia aktívne zasahovali do obsahu textu. Niečo sa chybne preložilo, niečo vynechalo, niečo doplnilo alebo „vylepšilo“. K evanjeliám, ktoré nie sú kanonické patria napr. Petrovo evanjelium a Petrova apokalypsa, evanjelium Judáša Tomáša, Barnabášovo evanjelium, Judášovo evanjelium, Filipovo evanjelium, Jakubovo evanjelium, Evanjelium Márie, Nikodémovo evanjelium, Evanjelium Pravdy, Evanjelium Egypťanov, Evanjelium Ebionitov, mnohé listy, či skutky jednotlivých apoštolov ako Petrove skutky, Skutky Pavla a Tekly, Jánove skutky atď.

To, prečo sa ostatné evanjeliá nepoužili pre tvorbu biblie je zložité. Treba vedieť, že kresťania od svojich prvopočiatkov neboli jednotní. Ako sa kresťanstvo šírilo po Rímskej ríši (hlavne v Palestíne, Sýrii, Malej Ázii, Grécku, Macedónsku, Arménii, Egypte, Sudáne, Ríme a Galii), vznikali rôzne frakcie kresťanov, ktorí rozlične vnímali Ježiša ako osobu, Máriu, matku Ježiša, podstatu kresťanstva a iné veci. Len 100 rokov po Ježišovej smrti boli skupiny, ktoré vnímali Ježiša ako Boha, iné ako Boha a človeka, ďalšie ako len človeka. Máriu spočiatku nevnímali ani kanonickí evanjelisti za príliš významnú. Neskôr, keď vzniká Máriin kult ju jedni kresťania vnímali ako bohorodičku pannu, iní ako bohorodičku, ale nie pannu atď.

Niektoré skupiny zlúčili tieto rozdiely a vynechali zas iné a naopak, takže okrem pôvodnej skupiny Nazarejcov (apoštoli a prví obrátení Židia), tu bolo niekoľko desiatok iných skupín ako boli aj Gnostici, egyptskí Kopti, Docetisti a Ebioniti, o ktorých sa zmienim neskôr.

Evangelion – kniha napísaná niekedy v r. 230-250 Peržanom menom Mani, dokonca zlučovala náboženstvá kresťanstva, budhizmu a zoroastrianizmu do jedného.

Samotná Palestína ani zďaleka už nebola Palestínou Izraelčanov (Židov) ako to bolo za čias Mojžiša a obdobia prvého kráľovstva. V časoch Ježiša a vzniku evanjelií bola Palestína už dávno pod vplyvom Grékov (helenistov) a Rimanov. Boli skupiny, ktoré pripisovali väčšiu váhu životu Ježiša a jeho skutkom, ďalší pripisovali väčšiu váhu jeho smrti a zmŕtvychvstaniu atď.

Evanjeliá, ako napr. Petrovo a Tomášovo evanjelium boli používané aj niekoľko storočí v stredoveku, no koncily biskupov a používanie pri obradoch vyselektovali, ktoré evanjeliá, resp. listy sa budú používať. Treba vychádzať aj z toho, že cirkevní historici a otcovia, nemali žiadne prostriedky na to, aby zisťovali, či ten - ktorý list, či evanjelium naozaj pochádza od uvedeného autora. Selekcia preto prebiehala výlučne podľa obsahu a názorov týchto otcov o tom, čo mohol alebo nemohol Ježiš a iné postavy v evanjeliách a listoch robiť a hovoriť. V súčasnosti na zisťovanie doby vzniku alebo toho, či text niekto napísal/nenapísal, slúži jednak uhlíková metóda na zistenie doby vzniku, metóda literárnej analýzy, metódy slovných a štylistických preferencií a i.

Mnohí autori náboženských textov si prepožičiavali mená kresťanských autorít ako Peter, Pavol, Jakub a i., aby silou ich osobnosti presviedčali o určitých náboženských otázkach, a to vo väčšine prípadov až po smrti konkrétnych apoštolov a svätcov.

Tak napr. Petrovo evanjelium bolo vyradené z kanonických spisov v r.496, kvôli jeho docetickým prvkom, no aj tak bolo od doby svojho vzniku hojne využívané celé storočia. Niektoré, hlavne gnostické evanjeliá boli už v druhom storočí považované za heretické (bludné), cirkevnými otcami. Niektoré evanjeliá nevrhali na Ježiša najlepšie svetlo, prípadne sa málo používali, preto sa kanonizovali postupom storočí tie, ktoré máme teraz v biblii.

Neznamená to však, že kanonické spisy sú automaticky bezchybné a ostatné, čo nie sú kanonické, automaticky predstavujú klamstvá. I kanonické spisy sú písané v uhloch pohľadu ich autorov, i v nich sa prelína skutočnosť s fantáziou. Vďaka prepisom a prekladom počas storočí, niektoré opisované skutočnosti sú nadnesené, iné zahmlené, v závislosti od toho, čo sa autor, či prepisovateľ snaží vlastne povedať a čo považuje za dôležité aby spomenul, či nespomenul. Príkladom evanjelia, ktoré mohlo Ježišovej pamiatke uškodiť, bolo Tomášovo evanjelium o Ježišovej mladosti (nie je totožný s Judášom Tomášom, Ježišovým bratom).

V skratke: Evanjelium pozostáva z niekoľkých udalostí – Ježiš ako chlapec robí z hliny vtáčiky, ktoré vzápätí ožívajú. Zabije chlapca, ktorý doň sotí, vetou „bodaj by si už ďalej nezašiel“ a jeho rodičov raní slepotou. Malý Ježiš neposlúcha svojho učiteľa, neskôr oživí svojho priateľa, ktorý spadne zo strechy a vylieči muža, ktorý si zatne sekeru do nohy. V texte sa ďalej dozvedáme, že Ježiš pomáha Jozefovi (otcovi) pri práci v dielni, vylieči Jána, ktorého uhryzne had, vzkriesi dve deti, ktoré zomrú na chorobu a muža, ktorý zahynie pri stavbe. Najznámejšou informáciou z tohto evanjelia je, že Ježiš ako dvanásťročný prednáša v chráme. Keďže toto evanjelium vzniklo niekedy medzi rokmi 80-85 n. l., túto informáciou použije aj evanjelista Lukáš (ako jediný) vo svojom evanjeliu, ktoré vznikalo presne v tom čase.

Iné spisy, ktoré vznikli v druhom storočí zase hovoria, že Ježiš ako duchovná bytosť vlastne nemohol umrieť, pretože nebol človekom (docetizmus).

V spise, „Deje Jána“, z r.170 je napísané, že keď sa Ježiš zjavil Jánovi na Olivovej hore, visel na kríži jeho prízrak. Iný apokryf (cirkvou neuznaný spis, ktorý nie je kanonizovaný) dokonca hovorí, že Judáš sa pri zrade, ktorá prebiehala na trhovisku, jednoducho pomýlil a nechtiac udal nesprávneho cudzieho človeka.

Ešte ďalší apokryf hovorí, že Ježiš si počas krížovej cesty vymenil telo s mužom, ktorý mu pomáhal niesť kríž (asi Šimon z Cyrény), a na kríži tak odvisol opäť niekto iný. „Ježiš v cudzom tele stojí pod krížom a smeje sa“. Takéto učenie šíril Basilides, pravdepodobne egyptský docetista a nebolo by na tom nič zvláštne, že sa takýto názor vyskytol, keby Basilides nebol učňom istého Glaukia, a ten bol zase učňom samotného apoštola Šimona Petra!

Docetizmus predstavuje kresťanský smer, ktorý nechápal Ježiša ako človeka z mäsa a kostí, ale bytosť, ktorá sa taká len javila, zdala (dokeo = zdať sa). V skutočnosti boli dva prúdy docetistov. Prvý chápal Ježiša ako bytosť, ktorá mala podobu človeka, no nemala skutočné fyzické telo, preto Ježiš nejedol, necítil bolesť, neprelieval krv a ani nezomrel. Všetko to len tak navonok vyzeralo.

Druhá vetva docetistov síce priznala, že Ježiš je fyzický človek, no Kristus naňho prešiel počas krstu (Mk 1, 10) a odvtedy Kristus bol v Ježišovom tele, a umožnil tak fyzickému Ježišovi robiť všetky zázraky. Keď fyzický Ježiš na kríži zomieral, Kristus ho opustil, a preto Ježiš kričí: „Bože môj, prečo si ma opustil?“ (Mk, 15 34). Tak ako gnosticizmus i docetizmus bol dosť rozšírený, no na konci druhého storočia boli oba vyhlásené cirkevnými otcami za heretické (bludné) učenia. Za príklad docetického spisu sa považuje Petrovo evanjelium.

Dôvodom, prečo boli informácie o Ježišovi (no nie len o Ježišovi, ale aj o apoštoloch a Márii) tak rozkolísané je to, že prvé evanjelium vzniklo až 30 rokov po Ježišovej smrti a ďalšie desiatky evanjelií a spisy vznikali v časovom rozmedzí rokov 60-200 nášho letopočtu. Z historického hľadiska boli tieto správy (hlavne kanonické evanjeliá a listy) o Ježišovom živote extrémne skoré (životopisy historických postáv ako Alexander Veľký, alebo Hannibal, vznikali celé storočia po ich smrti, no napriek tomu sú uznávané a považované za dôveryhodné), no napriek tomu že evanjelisti písali o Ježišovi v kontexte svojich názorov, nie je dôvod považovať tieto evanjeliá za nedôveryhodné, pretože ak by v nich boli písané nepravdy, ťažko by niekto pre ne podstupoval mučenícku smrť. Odborníci tiež vylučujú, že by autori evanjelií písali pod vplyvom skreslených informácií, či legiend, pretože na vytvorenie legendy, ktorá sa začne rozchádzať s pravdou, by musel uplynúť oveľa dlhší čas. To však nevylučuje vlastné zásahy autorov, ktoré som už popísal vyššie.

Prečo nenapísal niekto nejaké evanjelium skôr? No bolo to tým (uvádzajú to aj evanjeliá: Mk 9, 1, Mt. 16, 28), že Ježiš povedal svojim učeníkom, že keď sa vráti, budú niektorí z nich ešte žiť. Keďže nazaretská obec (židokresťania) očakávali Ježišov návrat v období pár rokov, nepovažovali za potrebné opisovať jeho život pre ďalšie generácie, keďže kráľovstvo Ježiša malo prísť tak skoro. Nehovoriac o tom, že v skutočnosti tak ako väčšina starovekého sveta, boli nasledovníci Krista analfabetmi. Roky však utekali, mnohí očití svedkovia Ježiša zomierali, často mučeníckou smrťou, vznikla potreba zachovať informácie Ježišovho života pre ďalšie generácie.

Ježišova rodina

Do efezského koncilu r.431 nebola príliš veľká snaha o uctievanie Márie a ani samotní kanonickí evanjelisti či apoštol Pavol jej nevenujú veľa pozornosti. Vo všeobecnosti sa Mária v evanjeliách vyskytuje po mene len zriedka. U Marka je to len raz, u Matúša a Lukáša štyrikrát, a u Jána trikrát. V skutkoch apoštolov sa vyskytuje trikrát a v Pavlových listoch ako najstarších a zároveň kanonických spisoch, nie je spomínaná vôbec.

Mária sa však po efezskom koncile nestala pre cirkev len bohorodičkou, ale jej príbeh pokračuje ďalej. Na koncile v Konštantínopole r.553 bolo rozhodnuté aj o tom, že Mária sa stane predstaviteľkou asketického života a bolo jej prisúdené večné panenstvo potvrdené lateránskym koncilom r.649. Večné panenstvo, ktoré jej prisúdili ortodoxní otcovia, nedovoľovalo názor, že okrem Ježiša počatého duchom svätým, by mohla mať ešte nejaké deti a aby bola trojica dokonale svätá, Jozefovi sa prisúdil život v stálom celibáte. Nepoškvrnená trojica mala za následok, že ostatní súrodenci Ježiša, resp. ďalšie deti Jozefa a Márie, boli od tohto momentu zatláčaní do úzadia, až napokon z cirkevných učení úplne vymizli.

Evanjelista Matúš však uvádza jednu zaujímavú a cirkvou opomínanú skutočnosť. Matúš ako svätý evanjelista totiž sám vyvracia nepretržité panenstvo Márie, Ježišovej matky, keď píše: „(Jozef) nepoznal ju, kým neporodila syna a dal mu meno Ježiš“ (Mt 1, 25), kde slovom „poznať“ sa označuje normálny pomer muža a ženy a to na viacerých miestach v biblii (napr. aj „Adam potom poznal svoju ženu Evu a ona počala a porodila Kaina...“ (Genezis 4, 2). Panenstvo sa teda podľa Matúša týka len Ježiša ako prvorodeného a Jozef s Máriou potom viedli normálne manželské spolužitie. Navyše Marek bol síce Žid, no písal po grécky, a preto slovo „parthenos“ znamená síce „panna“, no tak isto znamená aj „mladá žena“. Z tohto ponímania vychádzal aj cirkevný otec Helvidius, jeho učenie však oproti autorite jeho súčasníka Hieronyma (347-420), nemalo žiadnu šancu.

Večné panenstvo nemá oporu v Novom zákone a oficiálna zmienka o takejto predstave vznikla až r.374 u kresťanského teológa Epifania.

Nanebovzatie Márie sa začalo vyznávať vo východnej cirkvi vo štvrtom storočí, v západnej cirkvi o dve storočia neskôr. Dogmou sa stalo r.1950 vyhlásením pápeža Pia XII. Základ, prečo sa usudzuje o nanebovzatí Márie nenájdeme v žiadnom evanjeliu, len v apokryfoch (nekanonických spisoch, ktoré cirkev odmietla). Ako základ sa používa len jediný verš z kanonického Zjavenia Jána (12, 1-3): „Veľké znamenie ukázalo sa na nebi: žena odetá do slnka, pod nohami mesiac, na hlave veniec z dvanástich hviezd a tehotná trápila sa, a kričala v pôrodných bolestiach“. Z tohto verša teológovia usúdili, že sa jedná o nanebovzatie Márie.

O Márii však existuje celé evanjelium a to Jakubovo evanjelium o Máriinom detstve, napísané okolo r.150. Najprv sa usudzovalo, že autor Jakub, je Jakub Spravodlivý, Ježišov brat, pretože v závere spomína Herodesovu smrť, no neskôr sa od tohto názoru upustilo. Evanjelium je v celku krátke, v úvode poníma manželstvo Joáchyma a Anny, Máriiných rodičov, ktorí boli síce bohatí, ale bezdetní. Joáchym dokonca ani nemohol obetovať v chráme Bohu, a preto sa šiel postiť do púšte. Neskôr bolo obom manželom anjelom zvestované, že sa im narodí dieťa, na ktoré sa vo svete nikdy nezabudne a tak sa narodila Mária. Rodičia sľúbili, že dieťa dajú do výchovy v chráme, kam Máriu odviedli keď mala tri roky. Keď malo dievča 12 rokov, kňazi sa ju rozhodli vydať ale s tým, že sa zachová jej čistota. Preto povolali do chrámu starých vdovcov a na základe Božieho znamenia ju jednému z nich dali. Voľba padla na Jozefa, ktorý o Máriu záujem ani nemal, no prisľúbil, že dievča zostane čisté. Jozef zakrátko odchádza za prácou a Márii je zvestované nepoškvrnené počatie. Vtedy mala 16 rokov. Keď sa Jozef z prác vrátil, bol nešťastný z toho, že dievča neuchránil a navyše prisľúbil, že sám sa jej ani nedotkne. Chcel sa potajme rozviesť, no anjel mu zvestoval správu o Ježišovi. Spoločne s Máriou prešli aj skúškou v chráme, ktorú im pripravili kňazi, aby potvrdili stálu Máriinu čistotu. Vývoj ďalších udalostí je veľmi podobný ako v evanjeliu podľa Lukáša, až na niektoré detaily. Práve detail ako napr., že narodeného Ježiša zavila do plienok pôrodná babica a nie samotná Mária spôsobila, že evanjelium bolo cirkevnými otcami a hlavne Hieronymom odmietnuté, lebo odporuje Lukášovmu evanjeliu. Po rozšírení Máriinho kultu v 5. storočí sa opäť začalo vychádzať zo zakázaného  Jakubovho evanjelia o Márii, to však bolo prepracované na „nezakázané“ Evanjelium nepravého Matúša. Evanjelium Nepravého Matúša vzniklo asi v 7. storočí na podklade spomínaného evanjelia, no vylúčili sa z neho časti, ktoré odporovali kanonickým textom a iné sa značne rozšírili. Bolo napísané v hebrejčine, aby vzbudzovalo pocit autentickosti. Neskôr bol text ešte upravený do Knihy o narodení Márie a v 13. storočí bol zapracovaný do spisu Zlatá legenda. Všetky zobrazenia Márie, teda obrazy, sochy, mozaiky, kde je Mária zobrazovaná pri fontáne či studni v rozhovore s anjelom, s červenou priadzou v rukách (evanjelium hovorí, že Mária a iné panny tkali chrámovú oponu), či zobrazenie Jozefa ako starého o palicu sa opierajúceho plešatého muža – tie všetky zobrazenia pochádzajú z kníh, ktoré vznikli na základe apokryfného (cirkvou odmietnutého) spisu Jakubovho evanjelia.

Možno povedať, že po Ježišovej smrti po ňom zostala asi 120 členná nazaretská obec, ktorú viedol Jakub Spravodlivý. Okrem Jakuba mal Ježiš bratov Jozefa (Jozesa – zdrobnenina od Jozef), Šimona a Júdu a dve nemenované sestry. Júda alebo Judáš, bol vlastne Judáš Tomáš, autor ďalšieho do biblie nezaradeného evanjelia, ktoré pozostávalo zo 114 výrokov Ježiša. Cirkev učí, že títo ľudia nie sú Ježišovi bratia, že sú to jeho príbuzní, azda bratranci, synovia inej Márie. Táto Mária - Kleofášova sa spomína ako sestra Márie v Jánovom evanjeliu, keď stoja pod Ježišovým krížom. Takýto názor sa odvádza od už spomínaného Hieronyma, ktorý toto opísal vo svojom spise „Proti Helvidiovi“ r.387. Ibaže Hieronymus zabúda na to, čo hovoria samotné evanjeliá a iné spisy vznikajúce storočia skôr ako jeho predstavy o Ježišovej rodine. Zavádzajúce pre cirkevných historikov je použitie gréckeho slova „adelphoi“, ktoré možno preložiť širokými homonymami ako rodný brat, ale aj nevlastný brat, bratranec, dokonca aj člen blízkeho spoločenstva (tzv. bratstva). Alternatívnou teóriou, ktorou sa ortodoxné kresťanstvo snažilo vyvrátiť súrodenectvo iných ľudí s Ježišom a podporiť  nepretržité panenstvo Márie bolo, že spomínaní bratia a sestry sú z Jozefovho prvého manželstva a s Máriou či Ježišom nie sú v príbuzenstve. Evanjeliá však týchto ľudí priamo označujú vo význame rodných bratov Ježiša (Mk 6, 3, Mt 13, 55-56, Lk 8, 19-20), čo vychádza z kontextu veršov, všetky ostatné vzťahy, ktoré nemajú základ v evanjeliách, sú len špekuláciou teológov. Dokonca aj v liste Galaťanom, Pavol označuje Jakuba ako „Pánovho brata“ (1, 20), a keby tým myslel nejakého iného príbuzného, patrične by to uviedol (napr. ako sa v evanjeliu podľa Jána uvádza Judáš, syn Šimona Iškariotského – a vieme, o ktorého Judáša ide).

Pristavím sa však pri Márii Kleofášovej. Evanjeliá totiž píšu:

Marek - „Zobďaleč sa pozerali ženy. Medzi nimi Mária Magdaléna, Mária, matka Jakuba mladšieho a Jozesa i Salome, ktoré ho sprevádzali a posluhovali mu, keď bol v Galilei. Aj mnohé iné, čo s ním prišli do Jeruzalema“ (Mk 15, 40-41)

Matúš uvádza - Máriu Magdalénu, Máriu, matku Jakuba a Jozefa a matku synov Zebedeja. Kto je Mária, matka Jakuba a Jozefa (Jozesa – zdrobnenina mena Jozef)? Dalo by sa povedať, že je to Mária, matka Ježiša, ktorá okrem spomínaných synov ešte mala syna Šimona. No čo ak je to Mária Kleofášova, ktorú spomína Ján pod krížom ako sestru Márie? Ak je to skutočne Mária Kleofášova nastáva v menovaní Márií problém, pretože je nepravdepodobné, že Ježiša sprevádzala ďalšia Mária, mimochodom sestra Márie, matky Ježišovej, zhodou okolností tiež matka minimálne dvoch rovnakomenných synov. Nedopatrením, zastretím významu prekladu alebo samotným účelom evanjelia Jána je, že Mária Kleofášova = Mária matka Ježiša.

A prečo prímenie Kleofášova? Ako možno z evanjelií vyčítať, Ježišov otčim Jozef sa vyskytuje len v čase Ježišovho počatia a narodenia. Potom sa všetky zmienky o ňom v evanjeliách strácajú. Keď Ježiš vzal svoju matku a bratov do Kafarnaumu (Ján 2,12), išli tam bez otca. Keď dedinčania hovoria o Márii, jeho bratoch a sestrách (Mk 6,3 a 3,31), opäť sa otec nespomína. Ak vychádzame z tradície, resp. z evanjelia o Máriinom detstve, Jozef bol od Márie značne starší a možno umrel skôr ako Ježiš dorástol. Keďže ostatní súrodenci boli od prvorodeného Ježiša mladší, rodina stratila živiteľa. Starým zvykom židovskej tóry je, že ak manželka ovdovie, úlohou brata zosnulého je vziať si vdovu za ženu, aby sa zachoval rod zosnulého (zvyk sa uvádza aj v Mk 12, 19-22). Z mimobiblického zdroja od autora Hegesippa sa dá dozvedieť, že Jozef mal brata v gréčtine zvaného Alphaeus, ktorého prvorodený syn bol Jakub. Kleofáš v podstate nie je meno, ale prezývka vzniknutá zo slova chalaph – predchodca anglického slova caliphate (kalifát), teda vo význame „zmeniť, nahradiť“. Kleofáš je teda brat zosnulého Jozefa, ktorý dodržal tóru a Máriu si vzal ako bratov náhradník.

A čo s deťmi Márie? Nuž sú dve možnosti:

1. alebo si Kleofáš Máriine deti osvojil (Jakub bol druhý najstarší Máriin syn po Ježišovi)

2. alebo je skutočným otcom Máriiných detí, čo by znamenalo, že Jozef vlastne zomrel bezdetný (Ježiš nebol synom Jozefa, pretože keby bol, nechcel by sa s Máriou dať rozviesť pred narodením dieťaťa). Zároveň je tak možné, že Jakub je skutočne Alfejov prvorodený syn.

Mená Máriiných synov nie sú náhodné. Keď kráľ Herodes Veľký zomrel, v Jeruzaleme vypuklo povstanie, ktoré znamenalo masakru 3-tisíc ľudí v meste. Povstanie viedol Júda Galilejský, ktorý „strhol zo sebou ľud“, a proti ktorému bolo vyslané 20- tisícové rímske vojsko zo Sýrie. To cestou na Jeruzalem zničilo mesto Sepphoris, obyvateľstvo poslalo do otroctva a 2- tisíc povstalcov bolo ukrižovaných. Júda bol takto porazený (spomína sa to aj v skutkoch apoštolov 5,37), no v odboji pokračovali jeho synovia: Šimon a Jakub. K povstaniu došlo v čase, keď Ježiš mal už 9-10 rokov, no jeho súrodenci mohli v tom čase len prichádzať na svet a Mária v tomto pohnutom čase, možno z úcty k ľuďom, ktorí sa postavili proti rímskej moci, vybrala pre svoje deti práve ich mená.

Jakubovi, Ježišovmu bratovi, sa pripisuje aj autorstvo kanonického listu. Tzv. Jakubov list, sa však dátuje do r.70-90 nášho letopočtu, a preto je pochybné, že by ho Jakub (inak pochádzajúci z tých istých spoločenských kruhov ako Ježiš) napísal s ohľadom na čas vzniku, a jednak na to, že by Jakub, syn tesára, vedel písať a ešte k tomu po grécky. List je ale veľmi užitočný, autor ním, čo do obsahu, sleduje vznešené ciele, a aj keď autorom nemusí byť samotný Jakub, hoci sa tak v úvode predstavuje, pre kresťanov má list veľký význam, a asi aj preto ho cirkevní otcovia pomerne rýchlo kanonizovali (r.382). List pojednáva o svornosti medzi kresťanmi, modlitbách za chorých, zdržanlivosti v jazyku, aby nedochádzalo k osočovaniu a nadŕžaniu boháčom.

Jakub sa stal aj predmetom vyznania ďalšej ranokresťanskej skupiny – Ebionitov. Ebioniti, tak ako aj docetisti veria, že Kristus sa vtelil do Ježiša počas krstu. Takisto veria, že Ježiš bol dokonalý Žid, ktorého si pri krste adoptoval Boh a hlásanie evanjelia malo zostať len v židovskej komunite. Takýto názor zastávali aj Jakub a Šimon Peter, ktorí okrem viery v Ježiša boli za dodržiavanie židovského zákona a všetkých jeho zvykov. Ebioniti však neveria, že Ježiš bol synom Božím od večnosti, ani neveria v Máriu pannu. Veria, že Ježiš je synom Márie a Jozefa, a neveria v jeho nadprirodzenosť, až do času krstu.

Ježišov brat, Jakub Spravodlivý, viedol kresťanov až do r.62 n. l., kedy bol ukameňovaním popravený. Tomášovo evanjelium obsahuje jeden významný výrok: „Učeníci povedali Ježišovi – Vieme, že nás opustíš. Kto potom má byť našim vodcom? Ježiš i odvetil – Kamkoľvek pôjdete, choďte k Jakubovi Spravodlivému, kvôli komu vznikli nebesia i zem“. I keď Šimon Peter je skalou Ježišovej cirkvi, Jakub sa stáva vodcom prvých kresťanov. Píšu o tom aj ďalší cirkevní otcovia.

To, že bol na čele prvých kresťanov Jakub a nie Peter, píše vo svojom diele Klement Alexandrijský, kde označuje Jakuba ako prvého biskupa v Jeruzaleme. Klement tiež určuje hierarchiu učeníkov, kde menuje Jakuba Spravodlivého, Jána a Petra, ostatných apoštolov a sedemdesiatich (ďalších učeníkov).

Eusébios píše: „Jakub, ktorého kedysi ľudia nazývali Spravodlivým, pre jeho vynikajúce cnosti, bol zvolený za prvého na trón Dozoru nad cirkvou v Jeruzaleme“. Slovo thronos, predstavuje následníctvo v súvislosti s kráľom, vládcom, a teda Jakub ako brat Ježiša, bol jeho legitímnym nástupcom aj čo sa týka Dávidovho rodu. Hegesippos zo začiatku 2. storočia píše: „Následníctvo v cirkvi pripadlo Jakubovi, pánovmu bratovi, spolu s apoštolmi. Bol nazývaný spravodlivý všetkými mužmi i ženami od čias Pána až do našich, lebo mnohí sa nazývajú Jakub, ale on bol svätý už z matkinho lona“. Ďalej píše, že Jakub nepil víno a nejedol mäso, vykonával kňažský úrad a modlil sa pokľačiačky za ľud.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Príručka Pasívneho Kresťana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.