Petra Lázničková

V zajetí pikového krále

Eroika

Petra Lázničková

V zajetí pikového krále

© Petra Lázničková, 2012

© Eroika, 2012

ISBN 978-80-87409-15-2

kapitola 1

září, současnost

Jasně, byla to chyba. Už to vím.

Vlastně jsem to věděla dřív, než doznělo mé poslední slovo. Ještě dřív, než po mně sáhla ta velká pracka a popadla mě zezadu za krk. Byly to ty úplně nejvíc nejhloupější věty, které jsem pronesla v té úplně nejvíc nejnevhodnější chvíli. Kvůli nim mě teď silná ruka táhne z pavlače do tmavé předsíně.

„Chtělas na návštěvu? Tak pojď!“ vyprskne mi vousatý hromotluk zblízka do obličeje. Jak jsem si kdy mohla myslet, že je to sympaťák!

Bezúspěšně se snažím zabrzdit na prahu.

„Nech mě, ty kreténe!“ Prsty obou rukou zatnu do zápěstí za svou hlavou a snažím se vyprostit ze sevření. I tohle snažení se míjí účinkem. To mám z toho, že si nenechávám narůst pořádné nehty!

Jak to jen jde, zhluboka naberu dech do plic a zařvu: „Pomóóóc! Pomóóóc…“ Konec svého zvolání mumlám do dlaně, kterou mi připlácnul přes pusu a nos. Smrdí po cigaretě, kterou o chvilinku dříve típl o futro.

Měla jsem to udělat obráceně, dochází mi: nejdřív volat o pomoc, pak teprve nadávat jemu. Ale třeba to volání nebylo marné, můj první výkřik byl dost hlasitý, rozlehl se celým dvorem. Někdo ho přece musel slyšet!

Stejně tak tu ránu, když vousáč kopnutím zabouchl dveře bytu. Ta by musela probrat i hluchého!

škubu sebou, abych se z jeho držení dostala, ale ani tak se jeho tlapy nezbavím. Ani kousnout ho nemůžu, protože jeho ruka mi svírá ústa jako ocelový svěrák, prsty mi tiskne do lícních svalů až na kost. Dost to bolí a úplně mě tím ochromuje. Nejspíš má v takových chvatech praxi, sadista!

Pak mi ústa přece jen pouští. Ovšem pouze proto, aby rychle stlačil kliku dveří po svém levém boku, a hned mi ruku vrací zpátky. Takže než mi dojde, že mám rty volné, už to zase není pravda.

Dveře rozevírá nohou dokořán. Trochu se děsím, že je za nimi nějaký temný sklep, do kterého mě srazí. Ale je to koupelna. Ovšem druhá část mých obav byla oprávněná – než se naděju, ležím na gumové předložce vedle vany a zblízka si prohlížím dlaždice na podlaze. V šeru, které uvnitř vládne, ani nerozeznám jejich barvu.

Za zády slyším dvojité cvaknutí, jak za mnou zvenku zamyká.

Sbírám se ze země, masíruju si pohmožděný krk a pomalu rozdýchávám prvotní šok.

Koupelna je prostorná a vypadá podstatně lépe, než bych v tak starém domě čekala. Patrně to není tak dlouho, co prošla rekonstrukcí, alespoň podle typu umyvadla a vodovodních baterií. Pod umyvadlem je zabudovaná skříňka, vedle vany stojí pračka s vrchním plněním a na stěně visí topný žebřík, který však nyní nehřeje. Jediné, co mi tu chybí, je světlo. Na stropě sice jedno svítidlo je, ovšem temné. Nikde ani nevidím vypínač; nejspíš se rozsvěcí z předsíně. Jediným momentálním zdrojem světla je malé okno v horní části protější stěny. Zřejmě vede do světlíku, a protože jsme v prvním patře, moc denního světla už na tuhle koupelnu nezbývá.

Nejsem tady ale na návštěvě, abych obdivovala koupelnu.

Jdu ke dveřím. „Pusť mě ven!“ zaječím, až se můj hlas odrazí od nablýskaných dlaždiček. „Slyšíš?!“ praštím do dveří. Nikdy jsme si nepotykali, ale to je mi jedno. Ostatně, začal s tím on.

K mému překvapení v zámku znovu zachrastí klíč.

Když se ten urostlý třicátník vzápětí znovu objeví proti mně, couvám o dva kroky. I v předsíni je šero, takže v první chvíli vidím jen tmavou siluetu, která budí větší respekt, než když jsem zblízka hleděla do jeho pohledného obličeje. Jeho vlasy i vousy vypadají tmavší a ramena širší, než ve skutečnosti jsou. Asi proto mi připomíná Tarzana, jen místo zvířecí kožešiny má na sobě džíny a tričko s potiskem.

Nakročí do koupelny a mezi jeho zády a dveřním prostorem se vytvoří mezera, kterou bych se docela dobře mohla protáhnout, kdybych se ovšem vyhnula jeho dlaním, což se i při rozměrech koupelny zdá být nemožné. Proto to ani nezkouším a jako přikovaná sleduju, jak ke mně jednu z těch dlaní pozvedá.

„Mobil,“ řekne a zacvičí přitom dlouhými prsty.

Tvářím se, že nerozumím, co po mně chce.

„Naval mi svůj mobil, sakra!“ Jeho bělmo se blýskne do šera, jak na mě ve vzteku valí oči.

„Žádný nemám,“ hlesnu, ale ani nedoufám, že mi ten naivní pokus vyjde.

„Nekecej!“

Fakt z něj jde docela hrůza. „Totiž… nemám ho u sebe.“

Jeho ruka se nepohne a ani náhodou nevypadá, že bych ho přesvědčila. Dost možná mě před chvílí viděl provádět s telefonem tu amatérskou akci.

„Mám tě prohledat?“

Po tom netoužím ani trochu. Kůže na krku mi ještě teď hoří všude, kde se jí dotknul, dokážu si představit, jak nepříjemné by takové prohledávání bylo! Ze zadní kapsy džínových kalhot vytahuji svůj zánovní telefon a velmi neochotně mu ho podávám. Nečeká, až úplně natáhnu ruku, a vytrhne mi ho.

„To abys náhodou neměla další debilní nápady,“ dodá. Mávne přístrojem ve vzduchu a pak ho schová ve své dlani.

Ten pohyb sleduji s neskrývaným smutkem. Sbohem, mobile!

„S těma policajtama jsem to řekla jenom proto, abys mě pustil dovnitř.“

„No,“ rozhodí paže, „tak seš tady. Spokojená?“

Ani ne. „Nikam nepůjdu, Barry. Nemyslela jsem to vážně, fakt.“

Trochu ho překvapilo, že ho oslovuji přezdívkou, jako bych ho důvěrně znala; dosud jsem používala jeho příjmení. Ale pak se ušklíbne, což si překládám asi jako: Snad si nemyslíš, holčičko, že mě tak snadno obalamutíš. To si nemyslím, ale zkusit se má všechno.

„A koukej tu bejt zticha,“ varuje mě. „Jinak ti zalepím pusu a přivážu tě k topení. V baráku je to beztak samej cikán a starý báby a ty se na tebe pěkně vyserou,“ doplní, než mě znovu v koupelně zamkne.

No, tak to by bylo, povzdechnu si a usedám na okraj vany. Zvorala jsem to.

Co jsem vůbec čekala, že mě tu potká? Vždyť jsem věděla, s kým mám tu čest! Co jsem si myslela, že ten chlap udělá, když mu budu vyhrožovat policií? Nic. Prostě jsem nepřemýšlela, než jsem tu větu ze sebe vychrlila! Moc jsem nemyslela, už když jsem prvně vlezla do tohohle činžáku. No a teď tu dřepím pod zámkem a kromě toho Tarzanova dvojčete o mně nikdo neví.

Pohledem zkoumám okénko. Je poměrně vysoko, ale přes pračku by nebylo těžké se k němu dostat. Jenže je tak malé, že by se nedalo využít jako úniková cesta. Sotva by se jím protáhl i černoch, kterého jsme s Robertem onehdy viděli v zábavném pořadu na RTL. Ten hadí muž dokázal své neuvěřitelně ohebné tělo vměstnat do bedýnky jen o málo větší než poštovní schránka nebo se protáhnout nevypletenou raketou na squash. Na tohle okno by byl ale asi krátký. Nebo spíš široký.

Při vzpomínce na Roberta stisknu v dlani stříbrný prstýnek, který nosím na prsteníčku pravé ruky. Dostala jsem ho od něj. Teď to není vidět, ale velký světle modrý kámen má podobnou barvu jako jeho oči, a mně náhle připadá, jako by proti mně vystoupily z protější stěny. Nesmějí se na mě, jako to u nich bývá obvyklé. Hledí vážně zpod svraštělého obočí, nad nímž se rýsuje jeho plavá kštice, a o něco níž na mě hrozí imaginární ukazováček. Za to, že jsem neposlechla a stalo se přesně to, před čím mě varoval. Někdy zkrátka není úplně nejlepší, když si člověk prosadí svou.

„Ach jo,“ vzdychnu. To jsem to dopracovala!

A ještě k tomu kvůli někomu, kdo mě o pomoc nežádal a dost možná o ni ani nestojí.

Kdo by to byl řekl, že to bude zrovna Mája, koho budu chtít zachraňovat?! Já, sokyně v lásce, jíž jsem se pro ni stala, když si mě vyhlédl kluk, do kterého byla zamilovaná ona.

Její nevraživost vůči mně se sice postupem času trochu otupila, k důvěrnému kamarádství, jaké jsme měly předtím, než mezi nás Robert vstoupil, jsme se ale už nikdy ani nepřiblížily. Spíš jsme se jen vzájemně tolerovaly, občas jsme spolu prohodily pár slov a vloni v létě Mája dokázala ležet u rybníka na dece vedle mě, což o prázdninách po druhém ročníku nepřicházelo v úvahu.

Kromě časového odstupu na to měl asi největší vliv nový partner, s nímž se seznámila právě v letních měsících loňského roku. Zamilovala se do něho možná ještě víc než do Roberta a dokázala se jím patřičně chlubit. Během prvního dne školy se snad všechny holky ve třídě dozvěděly, jak je ten o dvanáct let starší Pražák super a jak moc ji miluje. Přála jsem jí to, i když k podobným nadšeným proklamacím jsem se dávno naučila přistupovat s rezervou, zvlášť pokud je pronášela Mája.

Docela jasně si vzpomínám, jak jsem toho Pana Dokonalého viděla poprvé. Muselo to být některý z prvních zářijových pátků, kdy bylo ještě hodně teplo, protože Mája měla na sobě své oblíbené minišaty. Vycházela jsem s několika svými spolužáky ze dveří školy, když jsem za sebou uslyšela Májin výkřik: „Andy!“

Rozběhla se k zábradlí na konci chodníku, od něhož se právě odlepil vysoký a štíhlý muž, který vypadal podstatně mladší než na třicet let. Hnědé vlasy se mu vlnily kolem uší až na krk a pěkný obličej mu zdobil milý úsměv. Uznala jsem, že Mája nepřeháněla, když popisovala jeho vzhled.

Rozpřáhl náruč, a když mu do ní Mája skočila, hned spolu splynuli ústy. Mája v posledním roce trochu víc vyspěla, centimetry jí přibyly jak na hrudníku, tak na zadečku, takže šaty jí byly poněkud těsnější, a tím se zároveň staly ještě více mini, sotva jí zakrývaly hýždě. To jí ovšem nebránilo v tom, aby se vypínala na špičky a oddávala se dlouhému francouzskému polibku. Možná si ani neuvědomovala, že širokému okolí odhaluje téměř celá stehna. A když jí po nich Andy přejel rukou, nadzvedl lem šatů a vystavil světu na odiv Májiny krajkové kalhotky.

Hned jsem si vzpomněla na to, jak svého času na tomto místě kritizovala spolužačku z vyššího ročníku kvůli vášnivosti na veřejnosti. Ve skutečnosti se nad ní ani tak nepohoršovala, jako jí záviděla, protože jazyk, který tehdy rejdil v Hančiných ústech, patřil Robertu Slavíčkovi.

A kvůli Robertovi se o něco později Mája rozkmotřila se mnou. Nemohla se vyrovnat s tím, že byla jen dalším zářezem na pomyslné pažbě. Dalším úletem, jak to Robert sám hodnotí. Na jejich počet mu téměř nestačily prsty obou rukou. Teprve se mnou začal opravdový vztah a přes různé pochybnosti a nepříznivé předpovědi okolí nám to spolu klape.

Kdyby mi tedy někdo ještě před rokem řekl, co budu riskovat, abych pomohla Máje, vysměju se mu! A přesto jsem tady, dřepím na studené vaně, zamčená na dva západy. Sama teď potřebuju zachránit, ale Robert je sedm set kilometrů daleko a nikdo jiný, kdo by mi snad mohl a chtěl pomoci, nezná adresu tohoto bytu.

kapitola 2

listopad, loňský rok

Už se stalo tradicí, že oslavy u Martina Veleckého se zvrhávají do mejdanů bezkonkurenčních rozměrů. To, co se chystalo u příležitosti jeho devatenáctých narozenin, však nemělo obdoby.

Martin sice chtěl původně pozvat jen vybrané lidi ze třídy, jako to dělal dříve, jenže Máje se nelíbilo, že s sebou budu mít partnera jedině já. Zjevně nechtěla kvůli té akci přijít o rande s Andym, ale o mejdan u Veleckých také ne. Argument, že Robert tam bude především proto, že je Martinův bratranec, a navíc v domě bydlí, když zrovna není v Praze, na Máju moc nezapůsobil. A protože se k ní přidali i další, Martin nakonec rozšířil pozvání i na partnery, pouze jejich účast podmínil odpovídajícím příspěvkem ke společné konzumaci.

Na mejdan jsem se docela těšila, až do dne, kdy se konal. Nebýt toho, že jsem se chtěla vidět s Robertem, s nímž jsem kvůli jeho pracovnímu rozvrhu byla deset dní ve spojení jen přes mobil a přes počítač, dost možná bych svou účast odvolala. Důvod mého rozpoložení však s akcí samotnou nesouvisel. Skutečnost, že jsem neměla tak úplně náladu na slavení, zavinila novinka, kterou jsem se dozvěděla krátce před tím, než mě doma vyzvedla Dita.

Ta se do Újezdu vydala bez partnera, protože právě ve vztahu s Matyášem zažívala období svárů. To u nich obvykle nastává po bouřlivé hádce, kterou Dita pokaždé prohraje a mívá takřka standardní průběh: Dita si mi postěžuje do telefonu, občas si pobrečí a místo svého přítele si vylévá zlost na každém klukovi, který se jí připlete do cesty. Přitom čeká, až za ní Matyáš s prosíkem přijde, což nikdy netrvá déle než týden. Onoho pátečního večera, kdy Martin slavil narozeniny, byli Dita s Matyášem zhruba v polovině tohoto období.

Cestou do Újezdu mi Dita udílela rady do života, z nichž se většina týkala mého vztahu k Robertovi.

„Nechápu, jak můžeš bejt tak důvěřivá,“ kroutila hlavou. „Copak ti vážně nevadí nechat ho bez dozoru v Praze? Zrovna jeho!“

„A co mám jako dělat?“ krčila jsem rameny. „On tam má práci, já musím tady dochodit školu.“

„Nebo jak se sebral a jel na Slovensko, místo aby trávil prázdniny s tebou,“ vzpomněla si. „Nakopala bych mu prdel, blbečkovi.“ Dita v té chvíli k vylévání vzteku ani Robertovu fyzickou přítomnost nepotřebovala.

„Ale taky mě pak vzal na týden k moři,“ připomněla jsem jí. „A na to Slovensko jel pracovat.“

„To je jedno, když se vidíte tak málo.“

To taky nebyla tak docela Robertova vina. Navrhl mi, abych s ním alespoň víkendy a prázdniny trávila v Praze, ale moji rodiče nesouhlasili. Obávali se, že bych se příliš oddávala radovánkám a zanedbávala přípravu na maturitní zkoušky. S tím jsem se ovšem Ditě nesvěřila, to bych to rovnou mohla vyvěsit ve škole na nástěnku. Netoužila jsem se stát tématem chodbových řečí. Postěžovala jsem si jen Ondrovi Karasovi, svému nejlepšímu kamarádovi a spolehlivému zpovědníku. A ten na můj monolog reagoval lakonicky: „To už vydržíš.“

„Nechci, aby se cítil jako na řetězu,“ shrnula jsem k Ditě.

Kamarádka našpulila rty a zavrtěla hlavou, čímž naznačovala, že jsem beznadějný případ. „Jen aby tě to nemrzelo…“

Samozřejmě jsem nebyla tolik nad věcí, jak jsem Ditě předváděla. Robertovi věřím, snažím se mu dávat dostatek volnosti a on se mi pak často nevědomky odmění, když zavrhne slibně vyhlížející víkendový program s kamarády a raději jde se mnou do kina nebo na procházku. Ale může mě stokrát za den ubezpečit, že stojí jen o mě, červíček nejistoty ve mně nepřestává hlodat. Kvůli tomu, jak Robert vypadá a co má za sebou. S tím bych se ovšem nesvěřila nikomu, ani jemu ne. Nechci náš vztah ohrozit zbytečnými pochybnostmi, jako jsem to udělala na samotném začátku. Robert tenkrát musel přestat dýchat, abych si uvědomila, co pro mě znamená.

Vím, že ho miluju, jsem pyšná, že se tenhle bezvadný kluk rozhodl svůj život spojit se mnou, a chci, abychom ho spojili natrvalo. Přesto – nebo spíše právě proto – si vůči němu navenek úmyslně zachovávám odstup. Je to jistá forma sebeobrany. Když totiž tomu druhému přiznáte, že život bez něho pro vás nemá cenu, vydáváte se mu plně do rukou a záleží jen na jeho povaze, jak s vámi naloží. Buď mu dáte do ruky zbraň k tomu, aby vás citově vydíral a mohl si s vámi dělat, co chce, nebo ho zavážete tak velkou odpovědností, že ji neunese. Bude se cítit jako zvíře zavřené v těsné bedně a z ní se bude snažit dostat ven. Mamka si tak zkazila patnáct let života, protože se v mládí příliš oddala citům k mému otci. A přestože se k ní táta nakonec vrátil a ona je s ním opravdu spokojená, nikdy jí ty roky nemůže nahradit. Ani mně.

Snaha udržet si nadhled ve vztahu k Robertovi byla také důvodem toho, že jsem v ten listopadový pátek odmítla jeho návrh, že se pro mě zastaví, až pojede z Prahy. Nechtěla jsem, aby si myslel, že se tetelím nedočkavostí, až ho spatřím, ačkoliv přesně to se ve mně dělo. A naplno to propuklo, jakmile jsem se s ním setkala v hale vily. Musela jsem se hodně držet, abych mu bláznivě nevlétla do náruče a zůstalo jen u pozdravu, objetí a polibku na uvítanou.

Mája s Andym dorazili v závěsu za námi.

Zblízka mi Andy nepřipadal tak neodolatelný, jako když jsem ho přede dvěma měsíci viděla na deset metrů. Více vypadal na svůj věk, jeho pleť nebyla tak jemná a kolem očí měl mělké vějířky vrásek. Předali Martinovi láhev bourbonu a velký sáček bramborových lupínků, představili se navzájem s těmi, které ještě neznali, a pak se věnovali především sami sobě.

Zábava se svižně rozjížděla. Martin s Robertem se chvilku střídali u kytary, ale většinou hrála hudba z přehrávače, aby se i oni dva mohli náležitě bavit. Jídlo mizelo ze stolů, alkohol a limonády ubývaly z láhví a z haly se do pokoje nesl cigaretový dým a zápach marihuany. Potěšilo mě, že Robert se v tom kuřáckém spolku nezdržuje, protože v té době už přes půl roku nekouřil. Přestal s tím způsobem hodným své povahy. Ne ze dne na den, ale spíš z minuty na minutu. Prostě si řekl, že končí, a ještě nedokouřenou krabičku hodil po nějakém bezdomovci. V životě jsem neviděla vděčnější pohled.

Doufala jsem, že mě atmosféra taky pohltí a že mi Robertova společnost pomůže rozptýlit úvahy o událostech, které se na mě řítily, ale lepší nálada se nedostavovala.

Což o to, když jsem měla kolem sebe obtočené Robertovy paže nebo jsem mu při tanci bořila nos do ramene, byla jsem štěstím bez sebe a mé starosti na mě přece jen nedoléhaly tak těžce. Problém byl v tom, že Robert musel svůj čas věnovat i dalším přítomným, svému bratranci a své matce, která na rozdíl od předchozích let neodjela s bratrem a švagrovou na tradiční návštěvu příbuzných.

Právě když si s ní Robert povídal v jejím pokoji a já jsem poněkud osaměle vysedávala v koutě pohovky, uvědomila jsem si, že jsem jediný člověk ve vile, který se nedokáže odvázat. Pozorovala jsem své spolužáky a říkala jsem si, co tam dělám. Neřádila jsem při tanci, nesmála se na celé kolo, ani jsem se nesnažila opít nebo zhulit. Jako bych mezi ně vůbec nepatřila.

Potřebovala jsem na vzduch.

Nechala jsem u Dity vzkaz pro Roberta a provázena jejím nechápavým pohledem jsem si natáhla bundu a opustila dům plný dunících decibelů a řvoucích spolužáků. Obojí mě sice dostihlo i pod altánem u krbu, kde jsem se usadila, ale už s podstatně přijatelnější intenzitou. Byla to jen zvuková kulisa při mém rozjímání. Cítila jsem se mnohem lépe, i když mi bylo i v bundě chladno a vyhaslý krb působil ve tmě poněkud hrůzostrašně.

Seděla jsem tam docela krátce, když jsem zaslechla kroky blížící se po chodníčku od domu. Srdce mi poskočilo, když jsem ve světle z přízemních oken poznala urostlou postavu svého přítele. Zastavil se na rohu vily a chvilku pátral očima ve tmě, než zavolal mé jméno.

Ozvala jsem se mu a on se vydal za hlasem. Přes tričko měl oblečenou jen lehkou mikinu, zjevně nepočítal s tím, že by se měl venku zdržet dlouho.

„Co tu děláš?“ zeptal se, když stanul přede mnou.

„Sedím,“ pokrčila jsem rameny.

„To vidím, ale proč tady?“

Uhnula jsem před jeho zkoumavým pohledem. „Najednou jsem si tam připadala divně a prostě jsem odtamtud potřebovala vypadnout,“ odvětila jsem, ale zamrzelo mě, že to znělo jako povzdech. Tušila jsem, že tím oddaluji konec jeho výslechu, a já si nebyla jistá, zda se mu chci svěřit.

Chvilku stál a koukal na mě. Pak mě za předloktí zvedl z lavičky a sedl si na ni sám, aby si mě vzápětí usadil na stehna a přitáhl k sobě. „Co se děje, Kačko? Celej večer tě pozoruju, nejsi ve svý kůži.“

Opřela jsem si hlavu o jeho rameno, přitiskla se spánkem k jeho tváři a řekla jsem něco v tom smyslu, že mi docela dobře vyhovuje ta jeho. Ale Robert chtěl slyšet víc.

„Nemám prostě náladu,“ začala jsem zeširoka. „A taky mě napadlo, že příští rok se tady třeba už nesejdeme, a je mi z toho trochu smutno.“

Pousmál se, zavrtal mi bradu do úžlabiny u klíční kosti a řekl: „Ale zase budeš mít po maturitě a přijímačkách a vaši už nebudou mít nic proti, abys bydlela se mnou.“

Aniž to tušil, dotkl se mého hlavního problému. „Aby ses nedivil,“ povzdechla jsem si.

„Jak to myslíš?“

„No, aby ses nedivil, že něco proti tomu budou mít.“ Na chviličku jsem se odmlčela a pak jsem mu to vysvětlila: „Zrovna dneska jsem se dozvěděla, že je mamka v jináči.“ Robert vydechl překvapením. Nechala jsem ho tu informaci chvilku strávit, ale pokračovala jsem dřív, než mohl něco říct: „Tím se urychlí i jejich svatba, asi bude ještě do Vánoc. A táta chce, abysme se s mámou přestěhovaly k němu do Prahy. Vypadá to, že to bude hned po mojí maturitě, aby to stihli ještě před porodem.“

„A co to má společného s tím, jestli budeme nebo nebudeme bydlet spolu?“ nechápal Robert.

„Co myslíš? Nejspíš budou potřebovat chůvu.“

„Katko…,“ Robert mě k sobě přitáhl ještě víc a políbil mě na prokřehlou tvář. „A kvůli tomu máš tak blbou náladu?“

„Tobě to snad připadá normální, když si rodiče na starý kolena pořídí mimčo?“

Pohodil rameny a naznačil tím, že na tom nic nenormálního nevidí. „Tvojí mámě přece ještě není čtyřicet, ne?“

„Jiný jsou v jejím věku babičkou…“

„Ale no tak… Ber to z tý lepší stránky. Budeš mít sourozence. Není to fajn?“

„Mně stačí Ondra,“ řekla jsem trochu trucovitě. „Vždycky jsem ho brala jako staršího bráchu.“

„Ondra je jako brácha. Tenhle bude opravdový, to je úplně o něčem jiném.“

„To jistě,“ odsekla jsem. „Až budu venku drandit s kočárem, lidi si budou myslet, že je to moje!“

Roberta mé obavy pobavily. „No, to možná nebude tak špatný,“ smál se. „Třeba se pak o tebe nebudou tolik zajímat chlapi a já budu mít větší klid.“

Zlobila jsem se, že to zlehčuje. „Tobě se to mluví, když to není tvoje rodina! Jak by ti bylo, kdyby s tím za tebou přišla tvoje mamka?“

S odpovědí vůbec nezaváhal: „Řek bych si, že to je její věc, a vzal bych to, jak to je.“

Nelíbilo se mi to, ale věděla jsem, že si nevymýšlí. On by to tak skutečně bral.

„Katko, vaši tě určitě nebudou nutit, abys měla jejich dítě na krku. Jsou to přece rozumný lidi.“ Od něj to znělo trochu zvláštně, protože moc dobře věděl, jak se k němu staví můj táta – to s rozumným jednáním moc nekorespondovalo. „A že jim občas prcka pohlídáš, přece není nic strašnýho. Zvlášť když budou taky v Praze.“ Natočil si mě čelem k sobě a povzbudivě na mě kývl bradou. „Bude to dobrý,“ usmál se. „Uvidíš…“

Ten úsměv by rozpustil ledy. Objala jsem ho kolem krku a přilepila jsem se rty k jeho ústům. Vjel mi rukou pod vlasy, druhou mě objal přes lopatky a přidržel si mě k polibku. Z něho nás vytrhlo decentní zakašlání.

Blížil se k nám Martin.

„Co vy dva tady?“ zajímal se.

„Vidíš, ne?“ odvětil Robert trochu zostra. „Vyrušuješ.“

„Když já se tam na ně už nemoh koukat.“

„O co jsem přišel, proboha?“ podivil se Robert pobaveně. „Kluci tam dělaj striptýz?!“

„Kdyby to,“ mávl Martin rukou. „Ty hovada chtěj šňupat piko,“ sdělil pak.

Cítila jsem, jak Robert ztuhl. „Cože?!“ zeptali jsme se Martina takřka současně.

„Pervitin…“

„Vím, co je piko,“ odsekl Robert. Jemně mě zvedl z klína a vstal. „Kde to sebrali?“

„Ten Májin borec to vytáh. Prej jestli si nechtěj kluci dát něco lepšího než trávu. Zatím zlanařil Jakuba a Jirku.“

„A ty jim to trpíš?“ vyhrkl Robert nevěřícně a následován mnou i Martinem zamířil rázným krokem k domu. Odhadovala jsem, že udělal přesně to, v co Martin doufal. Nesouhlasil s tím, co se děje uvnitř domu, ale nedokázal zakročit, a tak si došel pro Roberta.

„Říkali jsme jim, ať neblbnou, ale nedali si říct. Fejko jim totiž tvrdil, že je to bezpečný.“

Robert se ironicky pousmál. „Ani náhodou to není bezpečný!“

„To jsme jim taky říkali, ale zbytečně. Musel bych je vyhodit…“

Robert se na něj zprudka otočil. „Vyhodit jsi měl toho Májina idiota,“ rozčiloval se. „Kluci vůbec nevědí, do čeho lezou, jestli mu věří.“

* * *

Zmíněné dva mladíky jsme našli v hale. Seděli na židlích proti sobě, obklopeni několika dalšími spolužáky, na desce stolu mezi nimi byl na kousku alobalu nasypán světlý prášek a vedle leželo široké brčko na pití přestřižené na dva díly. Podle všeho kluci ještě sbírali odvahu překročit zakázanou hranici. Tu jim dodával Andy Fejko, jenž seděl na patách mezi nimi. Když jsme vrazili do haly, letmo se ohlédl přes rameno, ale hned se zase otočil zpátky a spokojeně sledoval, jak Jakub bere do prstů brčko.

V té chvíli na Jakubovo rameno dopadla Robertova dlaň.

„Nedělej to!“ následoval důrazný povel. „A ty si to seber a vypadni,“ otočil se Robert na Andyho.

Andyho úsměv vystřídal tvrdý pohled.

„Co si to dovoluješ?!“ zaječela Mája, která taky stála mezi přihlížejícími.

Robert ji ignoroval a dál sledoval Andyho, který se pomalu zvedal, až si pohlédli zpříma do očí.

Mája pleskla dlaní Roberta po rameni. „Ty nemáš právo odtud nikoho vyhazovat,“ pokračovala a rozčileně mrkala na Roberta dlouhými řasami a vůbec jí nevadilo, že mu nestojí za pohled. „Nás sem pozval Martin.“

„Martin vás tu taky nechce, jestli budete rozdávat tohle,“ ukázal Robert k desce stolu.

„To je další zápisný,“ vysvětlil Andy prostě.

„O takový zápisný ti nikdo nestojí.“

„Mluv za sebe,“ namítl Andy a významně se podíval na kluky u stolu. Oba však mezitím spustili ruce na klín a tvářili se, jako by je prášek na alobalu vůbec nezajímal.

„Říkám ti, sbal to a vypadni,“ zopakoval Robert. Mluvil pomalu a pečlivě odděloval slova. „Než to spláchnu do záchodu.“

Andymu se blýsklo v očích tak zle, až mne z toho zamrazilo v zádech.

Vzápětí proti Robertovi výhrůžně nakročil. „To bys neudělal,“ namítl a znělo to jako konstatování, že něco takového prostě nedovolí.

Zatrnulo mi při představě, že by se ti dva měli spolu poprat. To, že hmotnostní převaha byla zjevně na straně mého přítele, mě uklidňovalo jen trošku. Přes svou subtilní postavu Andy rozhodně nepůsobil jako outsider.

Uvědomila jsem si, že kromě hudby z obývacího pokoje je v přízemí vily nezvyklé ticho. Když jsem se rozhlédla kolem, zjistila jsem, že všichni účastníci mejdanu stojí blízko nás a sledují souboj pohledů mezi Robertem a Fejkem.

„Možná by sis měl taky dát,“ navrhl Andy. „Abys věděl, o čem mluvíš.“

„Vím, o čem mluvím,“ ubezpečil ho Robert.

„Vážně? Tys to někdy zkoušel?“

„Ani mě nenapadne.“

Andy se posměšně ušklíbl. „Tak víš leda hovno.“

„Ale viděl jsem u nás v klubu, jak se to dokáže lidem vymknout z rukou.“

„V klubu důchodců, jo?“ zachechtal se Andy znovu.

„Dělá pingla v jednom pajzlu u Václaváku,“ objasnila mu Mája.

Ta informace Andyho zaujala. „Můžu se zeptat kde?“

Robert zaváhal, ale pak sdělil jméno podniku, kde je zaměstnán.

Andymu se vyjasnil pohled. „Tam to znám. Ale to vůbec není pajzl, zlato,“ otočil se na Máju. „Už jsem tam nějakou dobu nebyl, ale Barry tam pořád občas chodí, pokud vím. A někdy tam spolu vyrazíme, ať tady pan Chytrej vidí, jak se to zvládá, když se to umí.“

„Kecy,“ ušklíbl se Robert. „Znám lidi, co si mysleli to samý, a teď jsou v prdeli. Třeba jeden můj bejvalej kolega ze směny byl ještě předloni docela spokojenej student ekonomie se spoustou zájmů,“ vysvětloval Robert, ani ne tak Andymu jako lidem kolem sebe. „Teď je z něj troska, kterou zajímá už jen to, aby měl za co koupit fet.“

„To sou smažky, co vůbec nevědí, o čem piko je,“ komentoval Andy Robertovo vyprávění. Také on hovořil do davu.

„Jasně,“ přidala se Mája. „Taky jsem si už dvakrát dala lajnu. A co?“ rozhodila rukama k Robertovi. „Jsem v pořádku!“

Z Robertova pousmání bylo lehké vyčíst, co si o jejích slovech myslí. „Ten kluk, co o něm mluvím, taky začínal na víkendovejch jízdách, a teď v tom frčí nepřetržitě. A pořád tvrdí, že to zvládá a kdykoliv s tím může seknout. A takových lidí znám víc.“

„Když to máte pod kontrolou, nemůže se nic stát,“ snažil se Andy znovu přiklonit přítomné na svou stranu. „Vážně. Tady máte před sebou dva jasný příklady,“ ukázal na sebe a Máju. „Tak kdo si teda dá?“ přelétl očima lidi kolem.

V hale bylo ticho jako při hodině fyziky, když vyučující vyvolávala dobrovolníky na zkoušení. Robert měl u lidí, co tu postávali, stále autoritu, i když už ho vídali jen zřídka. To, co jim vykládal, mělo o to větší váhu, že on sám není žádný svatoušek a pár průšvihů za sebou má. Měl-li před něčím takový respekt, bylo dobré se nad tím alespoň pořádně zamyslet.

Andy udiveně vytáhl obočí. „Ani vy ne?“ zeptal se Jakuba s Jirkou.

Ti krátce pohlédli na Roberta, pak koukli po sobě a oba zavrtěli hlavou.

„To na toho sraba tolik dáte?“

Kluci jen mlčeli, klopili oči a nikdo jiný se nepřidal.

„Aspoň zbude pro nás,“ shrnula to Mája věcně.

„Neboj, zlato,“ Andy si ji přitáhl k sobě a vtiskl jí pusu na spánek, „nenabízel bych jim to, kdybych neměl dost.“ Pak se chopil alobalu a začal drogu sklepávat do připraveného sáčku.

Robert jeho počínání pozoroval a neskrýval úlevný úsměv. „Dvakrát jsem utek hrobníkovi z lopaty, a podruhý to bylo dost těsný,“ doplnil. Sevřel se mi žaludek, jako vždycky, když na tu událost dojde řeč. Nepřeháněl, byla jsem u toho, a kdyby tehdy bylo všechno jenom na mně, už by tu s námi nestál. „Takže jestli jsem srab, když si vážím života a nechci si ho tak hloupě kazit, rád budu srab.“

Svou poslední větu cíleně směřoval k Máje. Snad doufal, že zapůsobí i na ni, ale ta jen pozvedla nosík a pohrdavě odfrkla. Ona přece věděla svoje!

kapitola 3

září, současnost

Když nemám mobil, nevím ani, kolik je hodin, protože hodinky nenosím. Nedokážu tedy odhadnout, kolik času už trávím v téhle koupelně, ani jak dlouho dřepím uvázaná u otopného žebříku, ale moje ruce by určitě řekly, že opravdu hodně dlouho. Mám je svázané před tělem, mohu s nimi hýbat nahoru a dolů, ale Barry mě nešetřil. Zápěstí mi k sobě připevnil natěsno, až se mi provaz zakousl do kůže. Sama jsem si to ještě zhoršila, když jsem zkoušela vyprostit ruce ze smyčky.

Do háje, proč jen jsem se líp netrefila!

V létě jsem byla svědkem toho, jak Robert v klubu pacifikoval problémového hosta. Byl to mladík zhruba jeho věku i postavy, který vyřvával na celý sál a slovně a posléze i fyzicky obtěžoval další návštěvníky. Buď to přehnal s pitím, nebo měl v sobě něco tvrdšího, v každém případě s ním bylo stále horší pořízení. Na dobré slovo neslyšel, a tak provozní požádala Roberta, aby ho z podniku dostal.

Mladík se nechtěl nechat jen tak vyvést a čím déle se s Robertem potýkal, tím byl hrubší. Bála jsem se, že ho podpoří kluci z party, se kterou mladík v klubu byl, ale ti naštěstí zůstali jen u slovního povzbuzování. Robertovi přišel na pomoc kuchař Renda – v té chvíli to byl jediný další mužský člen personálu. Společně mladíka vyvlekli ze sálu, ale dostat ho po schodech k východu nešlo. Ve třech se na schodiště nevešli, takže ho Robert táhl s sebou nahoru a kuchař ho s odstupem zajišťoval. Mladík se zmítal a rval, natrhl Robertovi vestu, a když krátce nato přidal i ránu pěstí, Robert ztratil trpělivost a také udeřil. Jednou, ale stačilo to. Mladíkovi se podlomila kolena a Robert měl co dělat ho udržet, aby se neskutálel ze schodů zpátky. Kluk lapal po dechu a už se vůbec nebránil, když ho Robert vytáhl na chodník, těsně předtím, než začal zvracet.

Jak mi potom Robert vysvětlil, trefil mladíka na sluneční pleteň neboli solar plexus. Samozřejmě že jsem o tom zvláštním místě na těle slyšela už dřív, možná jsme se to i učili v biologii, ale tenkrát jsem poprvé na vlastní oči viděla, jak zásah do toho místa člověka ochromí.

„Jedna dobrá rána a je tvůj,“ komentoval to Robert, když jsme o něco později leželi na posteli v jeho bytě a on mi ukazoval, kde ten citlivý nervový pletenec mám. „Ten úder se musí kontrolovat, protože by dokázal i zabít. Na druhou stranu není zase tak jednoduchý zasáhnout přesně. Je třeba, aby ten druhý ránu nečekal. Když budete stát proti sobě a on se na úder může připravit, nejspíš ho do kolen nedostaneš.“

Tenkrát jsem se moc smála představě, že bych se snad o to někdy měla pokoušet. Ani ne o dva měsíce později se představa naplnila. Jen mi chyběl cvik.

Stalo se tak potom, co mi můj věznitel Barry dovolil dojít si na záchod. Když jsem si ulevila a vyšla zpět do předsíně, rozezněl se mobil, který měl Barry připevněný na opasku. Automaticky po něm sáhl a přijal hovor. Stála jsem na dva kroky od něj a stejná vzdálenost mne dělila ode dveří bytu, od jejichž zámku visel svazek klíčů.

Srdce se mi mocně rozbušilo. Stačilo by klíčem v zámku otočit a dostatečně rychle vyrazit ze dveří…

Koukla jsem po Barrym, který si přes mobil domlouval schůzku. Zjevně důležitou, protože na mě trochu pozapomněl. Dokonce si ani nevšiml, že jsem ukročila stranou, čímž jsem vzdálenost od vchodových dveří ještě zmenšila. Pak se otočil ke komodě, na které ležel poznámkový blok, a vzal do ruky tužku, aby si něco zapsal.

Nezaváhala jsem ani na vteřinu a skočila jsem po dveřích.

Popadla jsem kliku a současně jsem druhou rukou otočila klíčem vlevo.

„Počkej,“ zařval Barry, a já se nestarala o to, jestli ten pokyn patří mně, nebo volajícímu.

Odhodil telefon na komodu a natáhl se po mně, ale to už jsem vyrazila ze dveří a jeho prsty se mi jen otřely o bok. Vyjekla jsem a poskočila kupředu a přitom jsem stáhla ruce před tělo, aby mě za ně nemohl chytit. Běžela jsem pavlačí, co nejrychleji jsem dokázala, jenže Barrymu stačilo pár dlouhých skoků, aby mě dostihl a popadl za předloktí.

Křičela jsem, ať mě nechá. Místo toho mě přitáhl k sobě a snažil se mi zacpat pusu. Trhala jsem hlavou a nedovolila to. Čím víc jsem sebou škubala, tím hlouběji mi zatínal prsty do svalů paže, za niž mě držel. Bolelo to, ale nevzdávala jsem se. A ječela jsem v naději, že mi někdo přijde na pomoc, ale jediný, koho naše potyčka zaujala, byly romské děti na dvoře, a ty jen tiše zíraly.

Pak jsem si vzpomněla na Roberta a na jeho zákrok proti agresivnímu hostovi. Ohnula jsem volnou paži do ostrého úhlu a loktem napřed jsem s ní vší silou vyrazila za sebe.

Zasáhla jsem do měkkého.

Barry zařval, předklonil se, ale zůstal na nohou. Uvolnil však stisk, takže jsem se mu vytrhla a utíkala ke schodišti na konci pavlače.

Ten vousáč by ale nejspíš strčil do kapsy i Usaina Bolta. Dohnal mě a strhl na zem. Sedla jsem si na kotník a o dlažbu jsem se praštila do kolena.

Vzápětí mi Barry vrazil facku.

„Jestli nechceš schytat další, tak ani nemukni,“ upozornil mě, zatímco mě zvedal na nohy a táhl zpět do bytu.

Poslechla jsem, beztak jsem zatínala zuby bolestí.

Došlo mi, že jsem se mu sice trefila do břicha, ale solar plexus jsem minula a místo abych ho složila, ještě jsem ho tím úderem rozdráždila.

„Nevaruju dvakrát,“ sděloval mi, když na mě takřka klečel v koupelně a svazoval mi ruce k sobě. Sledovala jsem, jak provaz opakovaně obtáčí kolem šprušlí topného žebříku a pečlivě utahuje uzly, a v duchu jsem se srovnávala se situací. Tohle fakt není sranda, běželo mi hlavou. Tohle se vážně děje, a děje se to mně!

I na tu náplast přes ústa došlo, myslím, že hlavně proto, aby Barry dostál svému slovu. Můžu teď dýchat jenom nosem, který mám ale plný. Snažím se moc nefňukat, i když mám strach. Netuším, jak dlouho mě tu hodlá držet, ani co se mnou zamýšlí udělat. Ptala jsem se ho, ale neodpověděl mi, a stejně bych mu nemohla věřit.

Podařilo se mi přitáhnout gumovou podložku od vany a podsunout si ji pod sebe, ale je příliš krátká na to, abych se na ni vtěsnala celá. Musela bych mít nohy hodně skrčené, což s tou poraněnou nejde. Naražené koleno mě hřeje a na tváři pořád cítím otisk Barryho ruky, jinak je mi zima a brzo se mi kvůli tomu zase začne chtít na záchod. Ovšem pochybuju, že mě ten násilník jen tak odváže.

Chvilku jsem si ještě dělala naděje, že mé volání o pomoc někdo slyšel, že se přijde zeptat, co se děje, nebo zavolá policii. Teď už v to nedoufám. Lidi v tomhle domě mají nejspíš dost starostí sami se sebou, nebo jsou rádi, že je obyvatel tohoto bytu nechává na pokoji.

A tak se musím snažit zaměstnat mozek vzpomínkami na něco hezkého.

kapitola 4

prosinec, loňský rok

Nikdy bych nevěřila, že mě ten obřad tak sebere!

To zavinila ta atmosféra. Slavnostně vyzdobený sál, ti lidé kolem, plačící babička, zvuk elektronických varhan a ten panák s trikolorou kolem krku. Plaketa se státním znakem mu ležela na vystouplém břiše, jako by ji získal právě za ně. Drobná paní, která postávala opodál, ho představila jako místostarostu, a já do té chvíle ani nevěděla, že v Hradišti takový člověk bydlí.

V jedné ruce jsem svírala papírový kapesníček, v druhé jsem držela gerberu, kterou mě jako svědkyni vybavili, a já jsem ten nápad v duchu proklínala, protože červený květ mi vibroval před tělem v rytmu, který mu udávala má chvějící se ruka. Naštěstí jsem nebyla tím nejdůležitějším objektem zájmu.

Přitom ještě když jsem ten den dopoledne sledovala, jak náš dvoupokojový byt zaplňuje sjíždějící se příbuzenstvo, byla jsem nad věcí. Prostě to tam chvilku odstojím a pak se podepíšu, říkala jsem si. Co to bylo oproti maturitě, které už jsem začínala mít plnou hlavu! O tři hodiny později jsem se v obřadní síni městské radnice klepala jako ratlík.

Když se mě mamka ptala, zda jí půjdu za svědkyni, odkývala jsem jí to takřka podvědomě. Brala jsem ten úkol jako formalitu a celý svatební akt jako potměšilý nápad zrozený v hlavách dvou lidí, kteří jsou shodou okolností moji rodiče. Ne, že bych měla něco proti tomu, že se rozhodli zopakovat si vstup do manželství, chápala jsem i to uspíšení, když se tak spustili s tím děckem (To ho fakt chtěli, nebo to byla náhoda?), jen z toho nemuseli dělat takové divadlo. Docela klidně to šlo spláchnout ve čtyřech lidech. Oni, já a Ondra Karas, kterého si za svého svědka vybral táta.

Možná se té role měl zhostit někdo jiný – nějaký tátův kamarád nebo někdo z příbuzenstva. Třeba strejda Venda, jak se mi ráno představil jeho bratranec. Viděla jsem toho elegantního, lehce prošedivělého čtyřicátníka ten den poprvé v životě, ale hned se mi zalíbil a bylo znát, že k sobě s tátou mají blízko.

Jenže táta měl od začátku jasno, koho čestným úkolem pověří, a všichni jeho volbu respektovali a chápali. Vždyť nebýt Ondrovy zarputilosti, s níž se tajně pustil do internetového pátrání po mém otci, o němž jsem toho sama mnoho nevěděla, mamka by se dál trápila v neuspokojujících vztazích a já bych zřejmě nikdy nepohlédla vlastnímu tátovi do očí.

Mnohem méně se mi ovšem zamlouvalo, že se táta netajil tím, že by Ondru Karase rád viděl po mém boku trvale, a podle toho se choval k Robertovi. Krátce před svatebním dnem jsme se kvůli tomu spolu znovu pohádali. Jako by se snad na tom dalo něco změnit!

O dva roky starší Ondra Karas je pro mě ten nejúžasnější kamarád na světě. Máme se moc rádi, ale jinak než s Robertem, skutečně sourozenecky. Možná je to tím, že jsme oba vyrůstali jako jedináčkové, a když jsme s mamkou přesídlily z Prahy do Hradiště, našli jsme v sobě navzájem podobně naladěného druha do dětských her, společníka do diskusí, na probírání svých rodinných i školních problémů i milostných trablů. Jsou totiž věci, o nichž se dá mluvit jen s člověkem, který vás zná dostatečně na to, aby rozuměl tomu, co chcete, a pochopil vaše chování, ale který si také dokáže zachovat emocionální odstup, což u rodičů ani životních partnerů obvykle nebývá. Díky Ondrovi se dokážu ve vztahu s Robertem lépe vyhnout nedorozuměním, která někdy vznikají jen díky přirozeným odlišnostem v pohledu mužů a žen na danou záležitost.

Jako kamarád je tedy pro mě Ondra nezastupitelný, ale pokud by ho chtěl mít táta v rodině, musel by mít ještě jinou dceru. Nebo ho adoptovat.

Oddávající svou řeč přednášel tak procítěně, až by mu člověk věřil, že mu skutečně záleží na tom, aby ti dva před ním spolu zůstali až do smrti. Zajímalo by mě, kdo z hostí v sále by byl schopen zopakovat z jeho projevu alespoň něco. Já tedy rozhodně ne. Jeho slova mi protékala hlavou a nezanechávala v mé paměti žádné stopy. Více se mě dotklo, když varhanice začala hrát Boltonovu When a Man Loves a Woman. Ani jsem nevěděla, že ji má mamka tak ráda, aby si ji zvolila i pro svůj velký den. Já ji naopak nesnáším od doby, kdy jsem na ni viděla tancovat Roberta s Májou. Chvilku předtím, než se spolu vyspali. Od té doby uběhly více než dva roky a Robert seděl mezi svatebními hosty a čekal, až skončí oficiální program a budu se mu moci věnovat. Ale přesto jsem cítila svrbění kolem žaludku, jako pokaždé, když tu píseň slyším.

Místostarosta konečně dospěl ke svatebnímu slibu. Následovalo dvojité ano, výměna prstenů, a pak jsem mohla naplnit svůj úkol a stvrdit celý akt svým podpisem. Ruka se mi nepřestala třást, ani když jsem do ní vzala pero, takže v matriční knize zůstane navždycky zaznamenán důkaz o mé nepochopitelné trémě.

„Doufám, že je to naposledy,“ řekla jsem mamce, když jsem jí při gratulaci tiskla ruku; měla ji studenou jako led. Přitáhla si mě k sobě a pevně mě objala. Byla šťastná a já přála jí, sobě i tomu mrněti, které si bezstarostně rostlo v jejím bříšku, ať taková zůstane už navždycky.

S tátou to nebylo tak vřelé. Krátce jsem mu pohlédla do očí, letmo jsem se otřela rty o jeho hladce oholenou tvář a popřála hodně štěstí. Víc čekat nemohl. Už i ta pusa – dal-li se ten dotek tak nazvat – byla kvůli mamce. Nechtěla jsem jí kazit dnešní den. A taky jsem chtěla, aby naše rodina vypadala spořádaně, což taky jsme. Přece ani tam, kde se otec s dcerou znají celý život, nebývá jejich vzájemný vztah vždycky optimální.

Táta vycítil, že se k němu chovám odtažitěji než jindy, a přestože určitě věděl, proč tomu tak je, bylo v jeho pohledu znát zklamání. Zřejmě doufal, že se přes naši nedávnou výměnu názorů přenesu snáz, zvlášť když jsem mu taky řekla svoje.

* * *

Svatební hostinu naši umístili do prostor baru, ve kterém mamka pracovala. Majitel kvůli nám zavřel celý podnik – zřejmě si spočítal, že dvacítka rozjařených svatebčanů se mu vyplatí víc než pár hostí, kteří do baru přes den obvykle zavítali. Mamka chtěla dodržet obvyklý zasedací pořádek, a tak jsme při obědě museli s Ondrou zaujmout místa v čele slavnostní tabule vedle ženicha a nevěsty, což mě trochu štvalo, protože jsem přes novomanžele na Ondru ani neviděla, natož abych si s ním mohla povídat.

Na Roberta jsem sice viděla dobře, protože seděl na nejvzdálenějším konci stolu a ve výhledu na něj mi nic nebránilo, ale musela jsem se spokojit jen s povzbuzujícími pohledy a úsměvy, kterými po mně házel přes stůl. Nemohla jsem se dočkat, až si konečně přesednu na jednu z volných židlí po jeho pravé ruce.

Trochu jsem váhala, jestli mám Roberta na svatbu brát, když se mu nebudu moci celou dobu věnovat. Nakonec jsem to ale udělala – tátovi na truc. Tomu se totiž moc nelíbilo, že ten pingl, jak o Robertovi většinou mluvil, přestože za to sklízel nesouhlas ode mě i od mamky, se bude prezentovat před příbuzenstvem jako potenciální životní partner jeho dcery.

Mamka naopak pokládala Robertovu účast na rodinné akci za samozřejmost; Robert si ji dávno dokázal získat, ostatně dařilo se mu to u většiny žen, s nimiž se setkal. To spíš ve mně hnízdily obavy z toho, jak se Robert do širší rodiny uvede.

Záhy jsem zjistila, že naprosto zbytečně.

šedý oblek doplněný černou košilí k Robertovým světlým vlasům ohromě sedl, a protože si k němu přibalil i dobrou náladu a přívětivý úsměv, byl chvilkami tak neodolatelný, až jsem žárlila na všechny, s nimiž si povídal. Ačkoliv naprostou většinu svatebních hostí viděl poprvé v životě, vůbec mi nepřipadalo, že by se mezi nimi cítil nepatřičně, a ani v nejmenším nedával najevo, že by se nudil. U stolu nejvíce rozprávěl se strejdou Vendou, který seděl po jeho levici. Očividně si padli do noty, ačkoliv je tátův bratranec o generaci starší.

Ještě před večeří se rozloučil Ondra, jehož o víkendu čekal předvánoční florbalový turnaj a chtěl být na něj fit. To byl alespoň oficiální důvod, se kterým se z dalšího svatebního veselí omluvil. Možná se ale mezi svatebčany cítil nesvůj, protože nemá tak bezprostřední a uvolněnou povahu jako Robert, aby se bez problémů zapojil do cizí společnosti. A vedle nás s Robertem si asi připadal tak nějak navíc, přestože jsme mu to nedávali najevo.

šli jsme Ondru doprovodit ke dveřím baru a na zpáteční cestě jsme narazili na strejdu Vendu. Zastavil se před námi a zvesela se usmál na Roberta. „Že mi půjčíš Katku na taneček?“

Robert vůbec nezaváhal. „Jasně.“ Spustil ruku z mého pasu a dokonce mě k Vendovi jemně popostrčil.

S pootevřenou pusou jsem se podívala z jednoho na druhého a už jsem měla na jazyku poznámku, jestli by se nechtěli nejdřív zeptat mě, ale pak jsem si ji odpustila. Nebylo proč odmítat – tátův bratranec mi byl sympatický a s Robertem jsme měli před sebou celý společný víkend.

Venda byl výborný společník a skvělý tanečník. A já jsem mu ani při jednom valčíku nešlápla na nohu, i když jsme si téměř celou dobu povídali.

„Koukám, že táta bude brzo chystat další svatbu, ne?“ zeptal se mě.

„To ještě nebude tak horký. Chci si nejdřív udělat vejšku.“

„To ti schvaluju,“ přikývl. „Není kam spěchat. Vždyť ono není nutný se brát, abyste spolu mohli bydlet, viď?“

Překvapeně jsem se na něho podívala. Řekl to jen tak, nebo byl k němu Robert tolik sdílný?

„Robert je asi fajn kluk,“ řekl po chvíli.

Usmála jsem se na souhlas. „Kdyby nebyl fajn, tak s ním nejsem.“

Znovu pokýval hlavou. „Táta ho ale moc nemusí, viď?“

„On vám něco říkal?“

„Robert? Ne. Jen jsem si o něm povídal s tvým tátou a získal jsem z toho takový dojem.“ Otočil mě dokola a dodal: „Nevím, jestli víš, že jsem psycholog, takže se v lidech trochu vyznám.“ Znovu jsme udělali pár tanečních kroků, než znovu promluvil: „Ale ty se s tátou taky moc nebavíš…“

Pomyslela jsem si, zda je to z jeho strany zájem o příbuzenstvo, nebo profesionální deformace, ale nakonec jsem mu to vysvětlila: „My jsme se totiž předevčírem spolu chytli. Táta měl zase narážky na Roberta. Nelíbí se mu, že dělá jenom číšníka.“

„Chtěl by pro tebe někoho vzdělanějšího,“ odtušil.

Pokrčila jsem rameny. „Jestli vzdělanější znamená mít titul…“

Strejda Venda se lehce usmál. „Vím, že má podobné názory.“

„Praštěný předsudky,“ zhodnotila jsem. „Robert je chytrej kluk a není žádnej flákač. A taky neříká, že si vejšku nikdy neudělá, jenom si teď chce dát pár let volna od učení.“ Ke svému překvapení jsem zjistila, že se s tím v podstatě neznámým člověkem bavím o osobních věcech úplně samozřejmě. „Prostě si chce jen chvilku užívat, že žije,“ parafrázovala jsem slova, jimž Robert obvykle končí rozmluvy na téma týkající se jeho vysokoškolského studia. „On totiž přede dvěma roky málem umřel,“ dodám a při vyslovení posledního slova mi na zádech naskočí husí kůže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V zajetí pikového krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.