Vaření z lokálních, původních zdrojů, s prázdnou kapsou a hlavou plnou ideálů se znovu dostává ke slovu, a s ním i tato kniha.

Desítky receptů pro všechny zájemce o kuchyni nouze aneb kterak lze z lišejníků, bukvic, hlemýžďů a žab vyžiti. V době trvající krize recepty stále aktuální. Potěší však i zbohatlické gurmány u moderních sporáků či alternativní „zdravovědce”, kteří mohou společně experimentovat s netradičními bylinami a surovinami.

Jedná se tak o první kuchařskou knihu budující stálý sociální smír.

Čeněk Zíbrt

ČESKÁ KUCHYNĚ ZA DOB NEDOSTATKU

Nynějším hospodyňkám na

vybranou podle původního

vydání z roku 1917 vyšlému

v Knihovně českých hospodinek

a dívek podávají JlŘÍ

SÁDLO a VIKTOR FAKTOR, kteří

knihu tuto též okomentovali

a náležitostmi vybavili.

EDICE SPORÁČEK

Dauphin 2012

DR. ČENĚK ZÍBRT:

„Z ČESKÉHO LIDU JSEM VYŠEL”

Obsah

DR. ČENĚK ZÍBRT (1864-1932)

PŘEDMLUVA

ZÁŽIVNÉ, PLANĚ ROSTOUCÍ I PĚSTOVANÉ ROSTLINY, KOŘÍNKY , LISTY, POUPATA, KVĚTY, PLODY

ZELENÁ POLÉVKA Z JARNÍCH BYLINEK

ZDRAVÁ POLÉVKA Z ROZLIČNÝCH ZELENÝCH BYLIN

Z BYLIN POLÉVKA

ZAHRADNICKÝ SVÍTEK

MÁJOVÝ SVÍTEK

SVÍTEK Z MRKVE

MRKEV S KAŠTANY

CHMELÍČKOVÝ SALÁT

HUSPENINA ŘEŘICHOVÁ

ŠŤOVÍKOVÁ POLÉVKA

ŠŤOVÍKOVÁ OMÁČKA

ŠŤOVÍK PŘIPRAVOVATI

ZTRACENÉ VEJCE SE ŠŤOVÍKEM

ŠŤOVÍK S NOŽIČKAMI, JÁTRY A PODOBNĚ

ZEMSKÉ MANDLE (ŠÁCHOR JEDLÝ)

KRUPICE JEČNÁ A OVESNÁ

VODNICE

MOUKA Z VODNICE

MOUKA Z PEJŘOVÝCH KOŘÍNKŮ

BRAMBOROVÁ MOUKA

MOUKA Z ISLANDSKÉHO A SOBÍHO MECHU (LIŠEJNÍKU)

MOUKA ZE DŘEVA (BŘEZOVÉHO)

MOUKA Z OBILÍ NAPRŠENÉHO PRÝ Z OBLAK ( „ MOUKA NEBESKÁ ” )

JEDLÁ ZEMĚ ( „ MOUKA ZE ZEMĚ ” )

HOUBOVEC

HOUBOVEC SE ZEMČÁTKY

ČERSTVÉ HOUBY NA MÁSLE

Z HUB POLÉVKA

POLÍVKA ZE SUCHÝCH HUB

SVÍTEK ZE SUCHÝCH HUB

VEVEŘICE

POTÁPKY A LYSKY

POTÁPKY NA ČERNÉ OMÁČCE

LYSKY V ČERNÉ OMÁČCE

Z LYSEK PAŠTIKA

JEDLÉ ŽÁBY

POLÍVKA ZE ŽAB

ŽÁBY JAK SE VAŘITI MAJÍ

ŽÁBY S OMÁČKOU PETRUŽELOVOU

ZADĚLÁVANÉ ŽÁBY

SMAŽENÉ ŽÁBY

DUŠENÉ ŽÁBY

ZELENÉ FAZOLE SE SMAŽENÝMI ŽÁBAMI

PAŠTIKA S ŽÁBAMI

ŽABÍ KARBANÁTKY

OPATROVNICE BYLINNÝCH POTRAV PŘES ZIMU

„ CO HRDLO RÁČÍ ”

SVÍTEK ŠVESTKOVÝ (KARLÁTKOVÝ)

LITÉ ZELNÍČKY

ZAVAŘENKA ZE SVĚŽÍCH ŠVESTEK

DUŠENÝ KVĚT BEZOVÝ

NADÍVANÁ KAPUSTA

ZADĚLÁVANÝ ŠÍPEK

SULCOVANÁ (ROSOLOVANÁ) JABLKA

NADÍVANÝ HLÁVKOVÝ SALÁT

MÍCHANIČKA ZE ZELNÝCH VĚCÍ

SKOKANI SMAŽENÍ

SKOKANI V KYSLINCE

LYSKY NEB VODNÍ SLEPIČKY VE TMAVÉ OMÁČCE

Z VODNÍCH SLEPIČEK (LYSEK) PAŠTIKA

POTÁPKY NEB VODNÍ KACHNIČKY PEČENÉ

NADÍVANÁ BRUKEV

ZELÍ FAŠÍROVANÉ

VINNÁ POLÍVKA

KAŠE Z VINNÝCH HROZNŮ

KAŠE Z JAHOD, JIMŽ TRÁVNICE ŘÍKÁME

POCHOUTKA Z DLASKŮ

POLÍVKA POHANKOVÁ

ZAHRADNÍ I LESNÍ HLEMÝŽDI, SLIMÁCI (PLŽI, ŠNECI)

POLÉVKA Z HLEMÝŽĎŮ

POLÉRKA Z JIKER, RAKŮ A HLEMÝŽĎŮ

KYSELÉ ZELÍ SE ŠNEKY (HLEMÝŽDI)

NADÍVANÍ ŠNECI JINAK

NADÍVANÍ ŠNECI NA RYCHLO

ŠNECI S KŘENEM

ŠNEČÍ OCÁSKY

ŠNECI V OMÁČCE

DOMA PĚSTOVANÉ ŽELVY

PAŠTIKA SE ŠILKRÚTOU (ŽELVOU)

ŽELVY SE ZELENÝM HRÁŠKEM

ŽELVY V CITRÓNOVÉ OMÁČCE

PŘÍSADY A NÁHRAŽKY KÁVOVÉ

HUSPENINA Z KOSTÍ

RUMFORDSKÁ POLÍVKA

VYSVĚTLIVKY, KOMENTÁŘE

DR. ČENĚK ZÍBRT (1864-1932)

Jeden z nejplodnějších českých autorů, se pod vlivem profesora Jana Gebauera zabýval mnoha zdánlivě okrajovými oblastmi kulturní historie a jeho tematický záběr byl obdivuhodně široký - dějiny včelařství v českých zemích, dějiny hradu Zvíkova, dějiny šachové hry v Čechách, dějiny českého kroje, výskyt bobra u nás, staročeské výroční obyčeje, pověry, slavnosti a zábavy prostonárodní, myslivecké pověry a čáry za starých časů, skřítek v lidovém podání staročeském, seznam pověr a zvyklostí pohanských v VIII. věku, česká chalupa, staročeské rýmování o pernikářství, dějiny tance v Čechách, bibliografický přehled českých národních písní, rychtářské právo, palice, kluka, staročeské obyčeje a pověry pivovarské, staročeské obyčeje a pověry mlynářské, čeští blouznivci náboženští odvedení k vojsku v roce 1783, staročeská kniha cukrářská a kuchařská, Frantova práva aneb pijácké cechy, staročeské umění kuchařské a četná další díla.

Pocházel z bohaté selské rodiny z Písecka a jeho ústřední zájem tvořilo studium života venkovského lidu. Nikdo z vědců Zíbrtovy generace nebyl tak pevně spjat se svými venkovskými kořeny jako on. Zároveň byl známým a uznávaným vědcem evropského formátu.

Jeho kuriózní dílko „Česká kuchyně za dob nedostatku před sto lety”, vydané v roce 1917 v době první světové války, kdy k hladomoru nebylo daleko, v nakladatelství A. Neuberta v Praze, se zabývá situací v roce 1817, kdy se po napoleonských válkách a neúrodě ve značné části Evropy nedostávalo obilí, a tudíž ani mouky na chleba. V Německu a Itálii byly tisíce obětí a navíc vypukl tyfus. Na severní polokouli byl zaznamenán „rok bez léta”, kdy sněžilo i v červenci a úroda nedozrála. Soudí se, že příčinou mohl být výbuch sopky Tambora na indonéském ostrově Sumbawa v roce 1815.

Protože tehdy ještě byl v živé paměti hladomor z let 1770-71, při kterém zemřelo v českých zemích 250 tisíc lidí, tedy celá jedna desetina obyvatel, a v celé rakouské říši kolem jednoho milionu lidí, začaly se ze všech stran ozývat rady, čím obilí a chleba nahradit. Jako náhražka se doporučovaly různé planě rostoucí rostliny, mouka z mechu islandského, stromové kůry, kaštanů, žaludů, okurek, jetele, slámy či dřeva. Právě v této době došla u nás uznání proslulá laciná rumfordská polévka pro hromadné stravování chudých, kterou vymyslel hrabě Rumford již v druhé polovině 18. století. V kritickém roce 1817 se v Praze zdarma rozdávala v soukromém Dobrodějném ústavě. Doporučovala se rovněž konzumace žab, hlemýžďů, veverek, potápek, lysek či želv, vláda vydala brožurku s recepty na pokrmy z hub, objevily se rady k chovu hlemýžďů a želv. V podstatě lze říci, že kniha, kterou máte v ruce, je shrnutím těchto rad. Tato útlá knížka inspirovala i řadu pozdějších autorů a čerpala z ní mimo jiné i Marie Ulehlová-Tilschová ve svém proslulém díle „Česká strava lidová”.

V jistém smyslu je to úsměvné dílko, ale jen zdánlivě. Kdo ví, zda informace z něj nebudeme někdy potřebovat či se jimi nenecháme inspirovat. Nic není dopředu dané, ani blahobyt. Stačí uvést, že k hladomorům v Evropě docházelo i po roce 1817 - ve čtyřicátých letech 19. století, kdy nejtragičtější situace byla zřejmě v Irsku, kde byly brambory napadeny plísní a navíc vypukla cholera, v letech 1921- 22 v Sovětském svazu, kdy po špatné úrodě v důsledku sucha zemřelo až deset milionů lidí, v letech 1932-34 na Ukrajině a severním Kavkazu zemřelo sedm až osm milionů lidí a v letech 1946-47 v celém SSSR další dva miliony. K obrovským hladomorům docházelo i jinde: v Číně (v roce 1928 tři miliony obětí, 1930 dva miliony, 1943 pět milionů, 1958-61 podle různých pramenů deset až třicet milionů), v Bengálsku v roce 1943 dva až tři miliony, v Etiopii v osmdesátých letech 20. století jeden milion obětí, v Severní Koreji v druhé polovině devadesátých let 20. století kolem tří milionů obětí, v nedávné a současné Africe na mnoha místech, a tak by bylo možné pokračovat.

Za komunistického režimu jsem strávil dvacet let v maringotce a zabýval se čerpáním vody po Čechách a odběrem vzorků. Byla to práce, která poskytovala spoustu volného času a především těsné sepjetí s přírodou. Hodně jsem tehdy experimentoval, a to i díky knize, jejíž nové vydání právě vychází: s léčivými bylinami, různým listím jako vhodnou náhražkou tabáku, houbami, neobvyklými recepty ze surovin, které mi nabízela okolní příroda. Kromě vcelku běžných jarních salátů z mladých kopřiv, listů z mladých pampelišek, řebíčku, jitrocele, hluchavek, popence, sedmikrásek, šťovíku, fialek a dalších rostlin či neméně běžného vína z pampelišek, trnek nebo šípků či nápoje ze zkvašené březové mízy jsem si jednou udělal i žaludovou mouku. Žaludy jsem nejprve opražil, abych je zbavil hořkosti, a pak je rozemlel. Z mouky jsem vypracoval těsto a osmažil z něho placky, které byly nejen poživatelné, ale i překvapivě chutné. S touto průpravou jsem vždy přistupoval k Zíbrtově knize, jejíž původní vydání z roku 1917 vlastním již několik desetiletí, jako k věcnému a praktickému návodu k přežití v době krizí a rovněž jako ke zdroji inspirace.

Z vlastní zkušenosti vím, že různé druhy rdesna a kapradin jsou dodnes běžně využívané v kmenových kuchyních severovýchodní Indie.

Žaludová mouka byla před pěstováním obilnin nejdůležitější rostlinnou potravou a udržela se v západní Evropě až do středověku. Eusthatios dokonce nazval dub „kojnou lidského pokolení” a jako první potravu člověka chválí žaludy Ovidius a Vergilius. Ostatně ještě za první světové války nařídil Vyživovací úřad v Rakousku-Uhersku sběr žaludů. Za 100 kilogramů platil 70 korun. Prastarý zvyk nastavovat žaludovou moukou chléb se u nás udržel až do 18. století a ve východní Evropě dokonce až do 20. století. O tom, jak velký význam kdysi měly žaludy, svědčí i to, že jsou spolu s bukvicemi a ořechy uváděny mezi dávkami, které museli polští poddaní odvádět v 16. století vrchnosti. Na českém venkově se z pražených žaludů vařila káva. Dub (Quercus sp) byl nábožensky uctíván Kelty, Germány i polabskými Slovany. Aby byly žaludy kuchyňsky použitelné, je třeba je nejprve opražit, pak oloupat, uvařit, louhovat v dřevném popelu nebo ve vápenitém roztoku a nakonec usušit na slunci nebo v peci.

Bukvice jsou ve své podstatě „olejnaté ořechy”, takže se z nich tlačil olej, který byl údajně velice chutný. V roce 1916 zakázalo Rakousko-Uhersko krmit bukvicemi dobytek a začal se z nich znovu tlačit olej. Ještě více než žaludy nebo bukvice však upadly v zapomenutí vodní ořechy z kotvice (Trapa natans), běžně rostoucí v rybnících a jezerech téměř po celé Evropě a Asii. Stejně jako v Indii nebo Číně se i v Evropě mlely na mouku, a to jak ukazují archeologické nálezy, přinejmenším od doby bronzové. Lze předpokládat, že byly pro naše předky stejně důležité jako později brambory. Ve středověku se dokonce uměle nasazovaly do klášterních rybníků a byly známy též ve starém Římě. Mouka se dlouho dělala i z kaštanů.

Co se týče náhražek běžných druhů masa, maso koňské se u nás nikdy neujalo, ač odpor k němu je věcně neodůvodněný. Jedlo se pouze v dobách největšího hladu, například za obléhání Olomouce v roce 1642 či o hladomoru v roce 1772. Ale již o hladu v roce 1805 se podotýká výslovně, že „nebylo tak zle - i když se lidé živili otrubami a kopřivami -, aby se jedlo koňské maso”. S podobným odporem se podle Ulehlové-Tilschové, opět asi z citového důvodu, setkává maso psí, které prorazilo pouze v nejnižších vrstvách tam, kde k tomu dopomohla skutečná bída, jako mezi chudými tkalci nebo skláři v Podkrkonoší. V Pace měli dokonce úředně povolenou porážku a kolem roku 1883 se poráželo asi 60 psů denně. Ve specializovaných řeznictvích se psi před porážkou vykrmovali.

Stejně tak bývaly východiskem z nouze i žáby. V lidové kuchyni nikdy nezdomácnili ani hlemýždi a představovali pouze pochoutku pro mlsné jazyky v postním čase. Venkovský lid se jich štítil stejně jako ještěrek nebo hadů.

Běžně se však konzumovalo zpěvné ptactvo, a to až do roku 1870, kdy byl vydán zákaz jeho lovu.

Z knihy Petry Pleskotové „20 000 let vaření” (Albatros 1976) si dovolím ocitovat pasáž o krutém hladomoru v českých zemích po sedmileté válce, „kdy se pekl chléb z otrub, pokrutin a mlýnského prachu, vařily se kopřivy, stromová kůra, trávy a byliny, kdy zmizeli v žaludcích hladovějících všichni psi a kočky a kdy lidé ze zoufalství nakonec žvýkali staré hadry. Císař Josef II. se ze všech sil snažil tragické následky neúrody zmírnit, ale jeho snaha se rozbíjela o špatnou organizaci a hlavně o zoufalý stav silnic, který znemožňoval dovoz obilí z Uher. A tehdy, tedy v letech 1771-1772, poslalo do Čech Prusko, lépe řečeno Braniborsko, velké množství bramborové sadby, se kterou mělo nejlepší zkušenosti... Po překonání počáteční nedůvěry se pěstování brambor rychle šířilo...

Dr. Václav Jirásek se v knize „Začínáme u snídaně' s podtitulem „Osudy živných rostlin' vydané nakladatelstvím Čin v Praze v roce 1942 zmiňuje o několika planých rostlinách, které jsou vhodné k stravování v době nouze. Jsou to potočnice (Nasturtium officinale), vhodná do salátů, a kozlíček jarní neboli polníček (Valerianella olitaria), který je zjara velmi hojný a hodí se rovněž do salátů. Saláty lze rovněž připravovat z mladých lístků a výhonků popence, pampelišky smetanky, kopřivy, řeřišnice hořké a řeřišnice luční, šťovíku, rozrazilu potočního, jitrocele či sedmikrásky.

Zajímavá je rovněž informace z výše uvedené knihy „Česká strava lidová” o zimní „hladovce”, která bývala v době primitivního hospodářství ve východní Evropě jevem všeobecným. Prostí mužici v Rusku se oddávali z hladu zimnímu spánku, kterému se říkalo „ljožka”. Ve středověku bývala v dobách hladu dokonce úředně nařizována celým vesnicím, a to po dobu čtyř až pěti měsíců. Mužici vstávali, jen aby zatopili a jednou denně něco pojedli. Tato „ljožka” se velmi blížila zimnímu spánku zvířat.

Kniha dr. Čeňka Zíbrta nepochybně otevírá celou řadu stěžejních a zároveň zajímavých otázek v oblasti lidské stravy. Mohu jen doufat, že ji přijmou i čtenáři, a tak nezbývá než jim popřát příjemnou inspirativní četbu pro případné horší časy.

Viktor Faktor,

duben 2012

PŘEDMLUVA

Roku 1817, před sto lety, po neúrodě let tehdejších v celé střední Evropě, překvapil všechny vrstvy obyvatelstva hrozivý nedostatek obilí se svými průvodci, nedostatkem mouky a chleba, hladem. Hospodáři, lidumilové, znalci přírody, lékaři o překot závodili, jinde i u nás, v ušlechtilém snažení získati náhrady výživy posavad neobvyklé. Dokazovali, že člověk vedle obilí, chleba, při nedostatku polní úrody, má v přírodě ještě jiné výživné látky, kterých buď vůbec nezná, nebo které zná, ale nevšímá si jich z nezvyku nebo zošklivuje si je. Z minulosti podávali příklady, že nouze byla vždy bezděčnou učitelkou lidstva, matkou nových a nových objevů, vynálezů. Radili, aby lid sázel a sil rostliny, které dozrávají dříve než obilí, již v polovici června i dříve, a dodávají lidem zdravé a laciné potravy. Doporučovali vyzkoušené návody, podle kterých člověk může se nasytiti rostlinami, planě rostoucími, dále poupaty, květy, listím, plody a kořínky rostlin známých, ale posavad nepovšimnutých. Hledali náhrady za mouku obilní v mouce z vodnice, z mechu islandského, z kůry stromové, z kořínků pýrových, z dubových pupenců, z kaštanů, brambor, z jetele, ze slámy i ze dřeva. Snažili se strojiti jídla zvláštní, laciná pro hromadné stravování lidu chudého (rumfordská polévka) a podobně.

Doufám, že bude dnes časová tato snůška naznačených, přepodivných pokrmů, jež jsem sebral z cizí i české literatury, vydané před sto lety, o úpravě jídel v čas neúrody, připojiv ze starší doby některé ukázky obdobných pokusů nahraditi mouku obilní moukou „nebeskou” z oblak, ze země jedlé a podobně. Rozumí se, že podepsaný jako historik kulturní sestavuje tyto zprávy roztroušené, sebrané z odborných spisů tehdejších a z úředních předpisů a návodů tehdejších), nevybízí nikterak ku napodobení a vyzkoušení všech těchto rad a receptů. Předkládá toliko na výběr zkušeným odborníkům, aby sami vyzkoušeli a poučili, pokud tyto návody a předpisy mají posavad cenu praktickou, zdali některé z nich nepozbyly po stu letech pro nynější dobu významu praktického a svojí původní účelnosti.

Odkazuji laskavého čtoucího, kdyby se chtěl seznámiti s podobnými výklady, na spisy tuto v předmluvě uvedené i v poznámce i na spisy, články, jež u jednotlivých návodů podávám ještě zvláště. Upozorňuji zejména na spisy Matěje Kaliny z Játhensteina, majitele velkostatku, známého starožitníka a hospodářského spisovatele na Zvíkovci, který podle cizích předloh, podle cizích knih i podle bohatých zkušeností vlastních vydal několik knížek pro lid český i pro lid německý o těchto otázkách, jimž kniha moje jest věnována.

Vzpomínali před sto lety Čechové na léta neúrodná a na snahy proti nouzi a hladu, jak například roku 1571 byla taková neúroda v Čechách, ve Slezsku a v Lužicích, že císař Maximilián zapovídal vařiti piva všeho druhu, aby se raději obilí užilo na pečení chleba při všeobecném hladu a nouzi o chléb vezdejší. Uváděli naši buditelé příklady, jak v dobách hladových upravovali staří koňské maso k jídlu, jako roku 1642 oblehlo vojsko Olomouc, čímž způsoben ve městě veliký hlad, takže liberní bochníček chleba byl prodáván za dva dukáty a libra koňského masa za půl rýnského tolaru. Mnoho set koní požito, jakož i oslů. Beckovský ve své Poselkyni (III. 302) udává, podle současníka P. Začkovice, tento způsob vaření koňského masa: „Kdo chce koňské maso chutné míti, musí je ve studené vodě přes dvě hodiny nechat se močiti a nasoliti a dva dny a dvě noci nasolené leželi nechati, potom v horké vodě dvakrát třikrát vymýti, je do hrnce dáti a je vařiti. Koňské maso však chutné jest pečené, které musí se nechat ve studené vodě močiti, potom nasoliti, v soli nechati ležeti a po dvou nocech, jak již podotknuto, tak dlouho v horké vodě přemývati, až maso zbělí. To maso, tak vyprané neb přemyté, musí se do hrnce dáti, ocet naň nalíti, sůl, pepř, jalovec přidati, hrnec přikrýti, jej olepiti, aby z něho pára ujíti nemohla, a k uhlí ohnivému hrnec přistrčiti, aby se v něm maso dusilo, až by maso změklo. Obyčejně čtyři hodiny dusiti se musí. Také dusiti se může na pokrytém rendlíku. Na rožni takové maso péci a jísti jest jedovatinu jísti.” (J. Vévoda, Český Lid, XI. 138).

Připamatovali si vlastenci čeští r. 1817, jak nedávno, roku 1776, lid chudý jako dobytek trávu a byliny požíval, kůry od stromů hryzl a okousával, seménka sbíral rozličná a polykal, mrchy zcepenělé, psy, kočky, skot, brav a havěť zcepenělou hledal, aby se nasytil. Na tisíce lidu hladem pomřelo, při všem přičinění a napomáhání slavné paměti císaře Josefa II., který na tisíce vozů s obilím z Uher do Čech přivezl a mezi chudé rozdal, (Krolmus, Kronika ourodných a neourodných let v království Českém, v Praze, 1845, str. 72). Podobně líčí neúrodný rok 1771 ve svých pamětech Jan Jeník rytíř z Bratřic s upřímnou pochvalou a povděkem císaři Josefovi II. za účinnou pomoc. Kalendáře české přetiskovaly a na rozkaz gubernia ve zvláštních otiscích vydávaly návody k úpravě pokrmu vhodného. Například „ Avertissement (ponaučení), jak se při nynějším nedostatku peněz a chleba přece laciný a sytý pokrm připraviti může”-V úvodě vykládá se lichotivě o rolnících, že jest nutno starati se o rolníky, „jak by ta větší hromada nás všecky živícího lidu”, rolníků, dala se při síle udržeti. Počítá prý se libra chleba denně na osobu, ale ubohému rolníku nepůjde prý ta denní strava o „chlebě a vodě” příliš k duhu, připravováním a požíváním níže popsaného pokrmu zůstane (rolník) zdráv a silen, což se v jiných zemích dobře osvědčilo: „Vezmi dvě libry rejže, jahel nebo hrachu, libru bramborů, libru tykve, půldruhé libry mrkve a též tolik bílé řepy, dvě libry chleba, 28 liber vody a 12 lotů sádla neb másla. Z toho připravený pokrm vystačí na dva dni k výživě 20 dospělých osob.” Tato kaše vydrží prý čtyři až pět dní, nejen ohřívati se může, než i podle potřeby pak ještě vodou může se rozřediti. Každá osoba nechť dostane denně dvě sběračky (libru). Srv. Zástěra, Český Lid Xl. 130.

Doporučovala u nás zemská správa před sto lety ve zvláštních letácích na rozhozenou mezi lidem „prostředek k zpotřebování méně chleba. Aby se jedl toliko zatvrdlý, dva i tři dni již pečený chléb a prodával. Tudy aspoň o čtvrtinu méně chleba by se snědlo a zpotřebovalo a tak až do žní se zásobou by se vystačilo. Příčiny, proč zatvrdlý chléb sytější jest než měkký a čerstvý, záležejí na větším díle v proměnách, jež z jeho ležení se stávají. Neboť vody částka parou ujde a se vykouří, málo příjemná chuť a zakyslost, které chuť provázejí, zmizejí, lepkost neb vláčka se ztratí a chléb zůstane sám v sobě suchý, zditnější a rozplynutedlnějši. Čerstvý chléb jest zcela jiných vlastností, on se tak snadně nerozplyne a jest i zdraví škodný. Když ale déle ležeti zůstane, jest tolik, jakoby se dopekl. Jiná příčina záleží v tom, že potom více tak chutný není a potřebuje silnějšího kousání a žvejkání, méně se ho sní i se ním spíše člověk zasytí.

Nevím, nevím, jak se zavděčím touto sbírkou. Jsou podivné některé návody, při nichž nedostatek masa snažil se vydavatel návodu nahraditi jídlem z raků, hlemýžďů, žab, ale plýtvá máslem, bílky a žloutky, kořením. Ovšem také návody slevují a doporučují, co by se mohlo z drahých přísad vypustiti, a jídlo že bude také chutné.

Kdo by si tu nevzpomínal, jak podivné pochoutky a lahůdky mají děti na pastvách, co všecko snědí.

Pěkně popisuje Josef Klvaňa (Český Lid I. 584), jak lid se neštítí jísti podivné pochoutky živočišné, jak pasáci na Slovácku chytají vrabce a vaří ve vodě, jak chytají piskoře, upravují na plochém a pomaštěném kameni nebo nabodnuté na prutech, jak slimáka lesního a hlemýždě zahradního „vypaří” ze skořápky, uvařeného nebo pečeného na rozpáleném a pomaštěném kamení jedí, nebo jej nastrčí na prut nad ohněm, nebo zadělají slimáka do bláta a pekou. Jinde peče si pasáček žab stehýnka na horkém kameni, vaří v slané vodě raky. Vylévají vodou, kterou si nanosí v širácích, sysly z děr (nor), aby si z jejich masa připravili lahůdku. Zejména syslí játra uschovávají na jídlo těm, kdož mívají „vlčí mlhu”. Na Slovácku i dospělí se zálibou si pochutnávaji na pečínce syslovské, která prý se vyrovná pečínce králičí. Jídají také veverky a ježky, chutné maso. Některý ježek prý má hlavu psí, jiný koňskou, jiný zase prasečí. Ti s prasečí jsou prý nejchutnější. Rádi také jídají Slováčkové na pastvě vrány. Zabíjejí je kamenem, obratně hozeným, anebo je chytají do osidel. „Ale vraniska mosija sa dlúho vařit, co by byly měkké.” Roztrhávají také motýly a čmeláky, aby si pochutnali na jejich žaludkách, že prý obsahují med. Zvláštní pochoutku tvoří chrousti, a sice jejich předohrudí, kteréž chutě na Slovácku i v Čechách na pastvě pojídají. Odtrhne se hlava a tělo a prsa zbylá chutnají prý jako mandle...

Nuže, nechť se laskavý čtenář neodstraší četbou některé nahodile otevřené stránky této knížky! Prosím, aby pročetl tyto pokusy všecky jako zajímavé kulturně-historické doklady. Hodí-li se některý k napodobení, k vyzkoušení, ať podle známé rady vyzkouší všecko a nejlepší, co uzná, podrží. Pak z knížky této s materiálem kulturně-historicky zajímavým stane se pro dnešní poměry knížka časová.

Č. Z.

ZÁŽIVNÉ, PLANĚ ROSTOUCÍ I PĚSTOVANÉ ROSTLINY, KOŘÍNKY, LISTY, POUPATA, KVĚTY, PLODY

Mimo zahrady na kuchyňské zeliny bývá mnoho planých, to jest samo od sebe bez sázení a zasívání rostoucích bylin, které se jako špenát, kapusta a salát vařiti a jísti mohou, jak ve svém spisku německém i českém (tohoto zde používám) široce a účinně dokazuje Kalina z Játhensteina: Takové rostliny jsou mladé kopřivy, kostivály, i černý kořen nazvaný, předce se však musí bedlivě rozeznávati od pampelišky, kořen čekanky (cikorie), kmín, lesní řepka, husí topol neb sliz, luční špargl (hromové koření), šťovík, špenát, salát polní, vodní řeřicha. I mladé výstřelky chmele, které na jaře z kořínku vyrůstají a ve chmelnicích se na větším díle vyřezávati musejí, vařené a solené, zvláště jsou-li omaštěné, dávají velmi zdravý, živný pokrm.

V čas nouze mohou se vařiti hlavičky červeného jetele, než rozkvetly, pak topolová poupátka, zvláště z balšámových topolů, z břízy, buku a lípy, než se rozvily, a připravovati k jídlu.

Sušívali také nerozkvetlé hlavičky červeného jetele nebo rozkvetlé hlavičky bílého jetele a rozmělnili pak na mouku, které dvě části smíchali s dvěma částmi mouky mechové a s jednou částí mouky obilní a pekli z toho podle Kaliny chutný chléb.

Morušové listí jest prý, zvlášť pokud mladé jest, neškodné, a dá se jako špenát připravovati a jísti.

Sušili, pražili také kozlíček, rozmělnili a stejným dílem míchali s moukou a pekli chléb.

Odborné spisy r. 1817 doporučují z bylin obyčejných:

1. ÚPRAVU SALÁTU: řeřišnice luční čili žabí květ, řeřišnice hořká, hulevník lékařský, lžičník lékařský, vraní nožka, řeřicha polní, širolistá, kokoška čili pastuší tobolka, kozlíček jarní (jarní polní salát), kozlíček ušatý, čekanka obecná, zdrojovka obecná čili potočka, toten lékařský, bedrník obecný, větší (velký), pilát lékařský, rozchodník bílý, ptačinec obecný, polní.

2. ÚPRAVU POLÉVKY a zeleniny: silenka nadmutá, šrucha obecná čili kuří noha, hořčice polní, ohnice rolní čili rupec, merlík, všedobr, černohlávek obecný, slez okrouhlolistý, slez lesní, slez velkokvětý, proskurník lékařský, jetel podhorní, jetel prostřední, vojtěška čili Lucinka, mléč hladký, devětsil menší čili podběl, sedmikráska (chudobka), starček obecný, přímětné koření menší, locika zední, hořčík jestřábníkový, kopřiva veliká.

3. VÝHONKY, STONKY: chmel („chmelíček”), chřest, bodlák, bolševník obecný čili bršť („prasečí kmín”), jarous, kozí noha, bršlice.

4. KOŘEN: pastinák obecný čili dřenka obecná, mrkev obecná čili mrkvous, krabilice bulvatá, kozí brada luční, zvonek řepka, rozponka, zvonek řepkovitý, řepka klasnatá, planá, nerva, pupalka obecná, kostival lékařský.

5. HLÍZY: hrachor chlumní, též lecha hlíznatá, hrachor bílý, též lecha bílá, hrachor hlíznatý, ořeší, oříška, halucha, árón skvrnatý, posed dvoudomý, červený, vstavač obecný čili kukačka, vstavač mužský, rudohlávek jehlancovitý, vstavač širolistý čili kukačka, vstavač plamatý.

6. SEMENA, PLODY: kotvice vzplývavá, pšeníčko rozkladité, jírovec, maďal, kaštan koňský, rosička krvavá, bér zelený, kuří noha, ježatka, zblochan vzplývajíci čili vodní rosička, pýr (pejř) plazivý.

7. MECHY: lišejník sobí (dutohlávka sobí), islandský mech (lišejník islandský, pukléřka islandská), rašeliník bahenní.

8. ZAHRADNÍ BYLINY: ledenec luštinatý, slunečnice bambulinatá (topinambur, židovské brambory).

9. MOUKA: z usušených, nerozvitých paliček červeného jetele, z kvetoucích paliček jetele plazivého, ze sušené hasivky orličí, z kaštanů jírovcových (maďalových), z kořenů pýru plazivého, z usušeného bílého podsněžníku (sněženky), z usušené bledule jarní.

ZELENÁ POLÉVKA Z JARNÍCH BYLINEK

Nasbírá se jarních bylinek, totiž opence, hřebříčku, jahodových a fialových lístků, chudobičky, cichorie (čekanky), zelené petrželky, mladé zelené cibulky, kmínových lístků. To vše se dobře očistí a v několika studených vodách přemeje, aby v tom ani trávy, ani písku nezůstalo, naleje se na tyto bylinky dle potřeby polévky nějaké, a nechá se to asi deset minut vařiti. Pak to proceď a zeleninky na prkénku drobnince rozsekej, do čistého hrnku dej, a tu polévku, v níž se ty bylinky vařily, na to vlej, nech to opět, až se to vařiti počne, u ohně státi. Zatím kolik žejdlíků polévky (na každý žejdlík tři žloutky dej), tolik rovných kávových lžiček mouky a tolik lotů čerstvého másla a tolik lžic sladké smetany s těmi žloutky rozmíchej, okořeň květem a s tou vařící polévkou to zakloktej a na smaženou žemličku nebo na smažený hrášek nalej. Tato polévka, když jest zakloktaná, nesmí se vařiti, nanejvýš se jeden var přejíti nechá, přičemž se ustavičně míchati musí.

ZDRAVÁ POLÉVKA Z ROZLIČNÝCH ZELENÝCH BYLIN

Na tuto polévku mohou se potřebovati všecky byliny, o kterých se ví, že žádné hořké aneb škodné šťávy nemají, jako třebule neb kerberkraut, vopenec, špenát, petržel, cikorie neb palpališka, hřebříček, sedmikrása a jiné, ode všech stejný díl. Byliny dobře vyčisť a v čerstvé vodě vyper, pak to všecko drobně usekej, vlož do hrnce, vlej na to jen tolik vody, co by se zvařiti mohlo. Pak nalej, máš-li hovězí nebo hrachové polívky drobet, a zase nech dobře vařiti. Potom vraz nějaký žloutek do hrnce, co by se poznalo, že polívka ani příliš hustá, ani příliš řídká nebude. Do žloutků přidej trochu roztlučeného květu. To se osolí a dobře se musí rozmíchati, aby žádné krupky v tom nezůstaly. Pak se vezme ta polévka od ohně, a když se znamená, že příliš horká není, tehdy se bude zpovolna i s těmi bylinami na ty žloutky líti, však ale musí se hned dobře kverlovati, aby se to nesrazilo. Potom se postaví k ohni, aby dobře teplá byla, a jest hotová.

Z BYLIN POLÉVKA

Vezmi třebuli pěkně pročistěnou a vymytou, na drobno usekanou na rendlík, do něhož se dříve máslo dalo, pak ji přiklopenou nech dusiti, zamíchej as lžičku mouky do toho. Když se to již dosti dusilo, vlij do hrnce máz hrachové jíchy, pak hoď tam dušenou bylinu, nech to hodně vařiti a přisol to. Dříve, než ji na mísu vyklopíš, dvě lžíce smetany, pět žloutků, jeden kus másla dobře smíchaného s polévkou slij, trochu v ohni tím míchej a na osmažené topinky vyklop. Může se na ně dáti smažené zkrájené z kapra neb štičí jatřička.

ZAHRADNICKÝ SVÍTEK

Usekej na drobno vopenec, žihavky, špinák, to uvař v polívce, a když vařené bude, slej trochu polívky, vyndej to na rendlík, vraz do toho, co vidíš a máš, vajec, něco malounko mouky. Okořeň zázvorem, dej na nějaký omastek a tak to dobře osmaž.

MÁJOVÝ SVÍTEK

Vezmi májových všelikých polních i lučních zdravých bylin, usekej je na drobno, k tomu přidej fíků, rozkrájej na drobno, též rozinek malých i velkých. Vyndej jadérka a to všechno vsyp do těch bylin zesekaných. Vraz do toho některé jen vajíčko a osol a pozoruj, aby to ani příliš řídké, ani husté nebylo. Dej to vše na rendlík, postav na uhlí, dej dřív na rendlík kus omastku a to smaž, obracuj s tím, aby na obou stranách přištírané pěkně bylo.

SVÍTEK Z MRKVE

Oškrab a na struhadle ustrouhej tři neb čtyři pěkné mrkve a nech je na dvou lotech nového másla asi půl hodiny dusit, pak utři dva loty másla. Vraz do něho dvě celá vejce a dva žloutky, dej k tomu hezky citronové kůry, dva loty tlučeného cukru, trochu soli a tu dušenou vychladlou mrkev, nech na kuthánku rozpáliti kousek přepouštěného másla, vlej to do něho a nech to hezky do zlatova upéci, pak pod to podlej aspoň půl žejdlíka mléka a nech je vsáknouti a vypéci. Kdyby mléko spěšně vsáklo, může ho býti také o něco více, což se zanechává na rozhodnuti kuchařce, kolik čeho má v zásobě, a podle toho bude svítek bohatější nebo chudší.

MRKEV S KAŠTANY

Oškrab mrkev, rozkrájej ji na drobné nudličky a čistě ji přemej, na půl kopy mrkve dej na kastrol rozpustit čtyři loty másla, nech v něm do bleděžluta upražiti tři loty cukru, dej do něho mrkev a nech ji do měkka dusiti, aby se nepřipálila, musíš přilévati po lžíci buď polívky, nebo vaří-li se do této mrkve kousek vepřového masa, tedy polívky z vepřového masa. Nyní udělej hnědou řídkou jíšku, nech v ní upražiti asi lot cukru, nalej do ní polívky a nech to povařiti. Pak nalej té omáčky do mrkve tolik, aby byla hezky šťavnatá, ale omáčka aby nepřetékala. Potom oloupej půl kopy upražených kaštanů, patnáct jich rozkrájej drobnince, patnáct na čtyři díly, dej oboje do mrkve, a třeba-li, přilej ještě omáčky, nech to trochu povařiti, okořeň to trochu tlučeným novým kořením, dej k tomu trochu drobně rozkrájené zelené petržele, a nech to ještě povařiti, pak dej do toho ouhledně rozkrájené vepřové vařené maso, hleď, aby omáčka nebyla příliš hustá a také aby přes mrkev neplavala. Nyní urovnej mrkev na mísu a poklaď ji pečenou klobásou, pro domácnost však, když klobása není, může se mrkev jen s vepřovým masem dáti na tabuli, a kdo masa nemá, jez mrkev jen tak. Takto připravená mrkev je velmi chutná a zdravá.

ZVLÁŠTNÍ NÁVOD ČESKÉHO GUBERNIA r. 1817 radí, aby hospodáři rozmělnili na prášek, na moučku žaludy a kaštany, rozpouštěli vodou (šestý díl jejich váhy), těsta tato vyždímali v pytlíku lněném jako sýr. Vznikla několikerým tímto vytlačením bělavá mouka, kterou po uschnutí zadělávali znova vodou, prosívali a na řešetě zachytila se moučka jako škrob, jehož se používalo ku pečení jedlého chleba.

Roku 1817 pokoušeli se u nás podle předpisu Hospodářské společnosti v Praze mlíti mouku z okurek usušených, rozkrájených a v peci upražených. Míchali ji pak s moukou obyčejnou a pekli prý chléb zdravý, jenomže lidu se nelíbila jeho barva světle modrá.

POHANKA jest podle Kaliny rovněž zrno výživné, časně z jara dozrávající. Z ní se připravuje krupice, které se užívá v některých krajinách jako zdravého a oblíbeného jídla. Z té příčiny schvaluje se setí pohanky tím více, že se daří tato rostlina skoro každoročně i při nepříznivé povětrnosti a v chudé, hubené půdě. Kdo si může opatřiti semeno a má-li mlýny na mletí a úpravu pohanky, prospěje sobě i jiným výnosným setím pohanky, užitečné a záživné potravy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Česká kuchyně za dob nedostatku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.